František Novotný

Křižník Thor

Nová vlna & Poutník

2013

Copyright © František Novotný, 2012, 2013

Illustrations © Martin Zhouf, 2012, 2013

Copyright © Nová vlna, Praha, 2013

ISBN 978-80-85845-34-1

„Věnováno kapitánu Horatiu Hornblowerovi z britského Královského námořnictva, který na stránkách námořních románů C. S. Forestera vplul pod plnými plachtami do mého klukovství, aby se mi stal doživotním průvodcem, a to nejen po napoleonských válkách.“

Autor

Poděkování:

Kromě nakladatelství zastoupeného Egonem Čiernym, jenž příliš neprotestoval, když místo 350stránkového románu dostal 680stránkový špalek, patří mé díky především Zdeňkovi Rampasovi, který odstranil nejhrubší chyby, Vladovi Ríšovi, jenž mě upozornil na několik nelogičností a nejasných míst, a v neposlední řadě Zdeňce „Sanče“ Fülleové, bez jejíž pomoci bych si nevěděl rady s čínštinou, ani nepřišel na hříčku s dvojím výrazem pro modrou barvu. Také chci poděkovat Viktoru Janišovi za kontrolu anglických výrazů a též tvůrcům webové stránky www.e-islam.cz, kteří mi odpověděli na pár dotazů ohledně arabských frází, avšak všechny chyby a nepřesnosti v popisu islámského ritu, jakož i další chyby a vady jdou výhradně na můj vrub. A nemohu vynechat ani Lucii Chládkovou, bez jejíž redakční práce by se text čtenářům četl mnohem hůře.

Autor

KODA

„Ten vykurvenej indickej krám se posral!“ zaječel česky Rosiho hlas v přilbě. „Vypadlo chlazení!“

Viděl jsem to sám, ve schématu výzbroje, které přebliklo na průhledovém displeji taktického hledí, se položka Shiva Finger rozzářila červeně.

„Mortimer na tom hned začne makat,“ odpověděl jsem temenním mikrofonem v přilbě. „Buď rád, dneska je na umírání hezkej den,“ dodal jsem sarkasticky.

„Vykurveně hezkej den v celým vykurveným světě,“ ulevil si Rosi. „Za dvacet vteřin budeme na dostřel pětipalcovky, s ergemáčema. Mám zahájit palbu na toho velkýho vykurvence, abychom mu vrátili něco z těch sraček, co nám už hodinu háže na hlavu, než nás rozmázne jako hovno na podrážce?“ zeptal se nakonec.

Byla to poslední možnost jak zastavit nepřátelský křižníkový svaz, který se k nám blížil z hloubi Atlantiku, aby nás přimáčkl k africkému pobřeží, kde číhala čínská letadlová loď. Svaz jsme zjistili včera večer na vzdálenost patnáct set mil a Wang nás okamžitě elektronicky a holograficky zamaskoval i s naší kořistí jako dvě čínské obchodní lodě. Jenže Číňáci na to neskočili, Aron asi o hodinu později rozšifroval depeši, podle níž dostal velitel svazu rozkaz nás zničit a zmocnit se nepoškozené kořisti. To druhé naznačovalo, že nepřítel nepoužije taktické jaderné zbraně. To byla dobrá zpráva, ale znovu mě přinutila přemýšlet, co vlastně Hokkaido Maru ve svých kontejnerech veze.

Za svítání jsme provedli preventivní palebný přepad řízenými střelami, ale Tomahawky TASM, poslední, které jsme ještě měli, toho moc nedokázaly. Tři zasáhly, dva křižník typu „Pej-ťing“ o 15 000 tunách, ale jejich tříštivé hlavice nemohly způsobit opancéřovanému trupu žádné velké škody, třetí pak vyřadil z boje jednu z doprovodných fregat. Aspoň něco. Mezi devátou a desátou jsme se stali cílem leteckého útoku z letadlové lodi v Guinejském zálivu, ale pomocí Standardů a posledních vrabčáků jsme jej odrazili bez vážného poškození. Střepiny blízkých explozí rozsekaly palubu a poďobaly nástavby. To už tady bylo.

Dvě dobře mířené pumy vzaly křižník do kleští, jako by chtěly jeho trup přeštípnout. Explodovaly těsně u boků na výši odskoku svrchní paluby a zničily vysunuté plošiny s přidanými Phalanxy, které jsem nechal navařit, když jsme v Rufidži rabovali zásoby z USNS Washington Chambers. Možná by bylo přesnější říct, že to byly dvě dobře zarušené pumy, protože kdyby Aron na poslední chvíli jejich naváděcí systémy nezarušil, dopadly by seskupeně na odpalovací šachty zadního VLS a ve společném výbuchu se zbylými protiponorkovými raketotorpédy RUM 139 VL-ASROC, familiárně zvanými rumáky, by křižník rozervaly na kusy.

Při těchto náletech jsme vystříleli všechny Standardy, takže v šachtách VLS zůstalo jenom několik rumáků. Mezitím se k nám křižníkový svaz neustále blížil, každou hodinu zkracoval vzdálenost o patnáct námořních mil a nyní, v poledne, byl na dostřel automatického pětipalcového děla a jeho protipancéřových raketogranátů.

„Jo,“ dal jsem lakonicky povolení k palbě a vyběhl z kormidelny na pravoboční křídlo můstku, též nazývané kompasová plošina, protože tam stál stojan s velkým náměrovým kompasem. Jednak jsem měl pocit, že se v uzavřené kormidelně udusím, jednak mě chytily žaludeční křeče a nechtěl jsem, aby ostatní viděli, jak se v předklonu svíjím a držím si žaludek. Ty žaludeční křeče jsem měl od boje s čínskou ponorkou jižně od ostrovů Mauricius a Réunion a při následujících bitvách se vracely, ale nikdy tak silné jako teď. Byla to typická stresová reakce a věděl jsem, proč je teď tak silná. Prostě jsme měli štěstí už příliš dlouho, takže podle statistických zákonitostí to musíme schytat každou chvílí. Robert to pochopil taky.

Křeče v žaludku ustoupily, lépe řečeno vytlačil je pocit, že čepele rovníkového slunce přímo procházejí aramidovou přilbou a zarývají se mi do obnaženého temene.

Nikdy mi žádný den nepřipadal krásnější, na umírání byl až příliš krásný, a podle statistik starých dob jsem měl na smrt čas ještě třicet let.

Ačkoli ve skutečnosti vanula jenom slabá bríza od západu, vítr způsobený třicetiuzlovou rychlostí Thoru měl omamující sílu samumu, takže jsem se musel přikrčit za pažení. Za ním se pod kovově modrou oblohou táhlými vlnami líně vzdouval rovníkový Atlantik. Měl tu indigovou barvu, která nechyběla na žádné reklamní fotografii cestovních kanceláří v dobách, kdy se ještě dalo jezdit k moři na dovolenou. Kov a indigo splývaly na obzoru v bělavém pásu oparu, jenž nás obkličoval ze všech stran a navazoval klamný pocit bezpečí. Jeho monotonii narušovala toliko nakloněná silueta tak zvané rychlé kontejnerové lodě o 25 000 tunách, kterou jsme měli ve vzdálenosti tří mil na pravobočním traverzu. Byla to Hokkaido Maru pod japonskou vlajkou, naše poslední kořist – a také železná koule na noze, protože bez ní bychom už dávno utekli do bezpečí. Naše Bílá velryba, jak ji případně nazval kontradmirál Roswell, protože jsme ji sice ulovili, ale ve skutečnosti ona ulovila nás – a teď nás přivede do zkázy.

Nad šedomodrým trupem s bílým nápisem NYK LINE se v pěti patrech vršily různobarevné kontejnery, na přídi sesuté na pravobok, kam se nakláněla i celá loď jako mrzák se zkřivenou páteří. Posun nákladu způsobila jedenáctková vichřice u mysu Dobré naděje, ale lodi jsme se zmocnili v Bengálském zálivu. Podle konosamentu vezla dílce k montáži komerční výpočetní techniky s přístavem určení Kolombo. Srí Lanku drželi Číňané už čtyři roky, ale teprve před půlrokem se oficiálně stala součástí Světového svazu socialistických republik, a její staronový pán se rozhodl zvýšit životní úroveň místního „pracujícího lidu“ nejen vojenskými základnami, ale také výstavbou montážního závodu na elektroniku. Tamara jako zpravodajský důstojník však tvrdila, že veze vojenskou elektroniku, nejvýkonnější mikroprocesory a čipy, tepelné senzory a čidla magnetické anomálie, lineární elektromotory a další serva, prostě vše, bez čeho se nedá postavit žádný moderní zbraňový systém. Už tehdy mě mělo trknout, proč by si Číňané nechali montovat špičkové zbraňové systémy zrovna na Srí Lance. Každopádně to byla cenná kořist v ceně asi půl miliardy jüanů, která se prodá sama.

Kořistní komando vedl jako obvykle Faríd, ale Tamara se k němu přidala a na kontejnerové lodi zůstala i poté, co se Faríd se všemi muži vrátil. Abych řekl pravdu, kořistní komando bylo jenom formální záležitostí, neboť kapitán Takahaši si vlastně s námi dal rande a již od začátku věděl, že jeho loď do Kolomba nikdy nedopluje. Tamara doporučila, abychom kořist eskortovali napříč Indickým oceánem a pak jižním Atlantikem až na Kapverdy. Bylo to v souladu s mými plány a s přáním posádky, po dvou letech bojového nasazení jsme už toho všichni měli plné zuby.

Nicméně Hokkaido Maru nevezla až tak mimořádné kargo, žádný zlatý poklad jako Modrý drak, takže mě ani ve snu nenapadlo, že ztráta toho běžného kontejneráku rozzuří Číňany do té míry, že za jediným mizerným korzárským křižníkem pošlou kolem mysu Dobré naděje polovinu svého loďstva.

Otočil jsem se k větru vyvolanému naší rychlostí zády a zahleděl se vzhůru. Nade mnou se svistotem prorážel vzduch masivní trojnožkový stěžeň se dvěma sálingy – nosiči antén, projektory systému HCS-3 a dalšími čidly radioelektronického boje. Spodní sáling sloužil též k vlajkování a nyní z jeho levého konce vlála moje kapitánská vlajka.

Vrátil jsem se očima k anténám.

To všechno teď maká na dvě stě procent, a kdyby se ty antény mohly potit, stál bych v lijáku, pomyslel jsem si.

Sklopil jsem hlavu a přenesl pohled na záď. Za komínovými nástavbami ve tvaru komolé pyramidy a za vrtulníkovou plošinou se na samém konci lodě třepetala další vlajka – Chajreddínův Sancak. Vlajce jsme sice už dali novou slávu, ale stále připomínala, jak jsme se k lodi dostali. Za ní pak divoce vystřeloval do výše bělostný chochol zpěněné vody, kterou vrtule odmršťovaly silou sto tisíc koní a která se po nasání pod trup náhle uvolňovala za zádí z tíže téměř desetitisíce tun Thorova výtlaku. Chochol přepadal do úplavu, jenž vytvářel na azurové desce oceánu bílou klikatinu, neboť Kwabena u kormidla se snažil ze všech sil, abychom nebyli snadným cílem.

Srbák právě kuckavě vychrlil další dávku klamných cílů. Za křižníkem, asi ve výši tisíc metrů, naskočily na obloze drobné stříbrné obláčky staniolových proužků. Jak se vlnily a vířily vzduchem, slunce se v každém odráželo tisícerými jiskřičkami. Vyhlíželo to malebně, ale bez miráže byl obranný faktor téměř nulový.

Přepnul jsem hledí na elektronickou mapu, která zachycovala taktickou situaci. Operační svaz Světového svazu socialistických republik, jak Číňané před dvěma lety nepříliš vynalézavě nazvali své rostoucí impérium, se přiblížil na osmdesát mil. Tisíc mil na severovýchod leželo guinejské pobřeží a přímo na východ se táhlo dalších tisíc mil Guinejského zálivu, odkud nás ráno napadly palubní letouny. Na sever pak ležely, taktéž ve vzdálenosti tisíc mil, Kapverdy, kam jsme směřovali.

Poté, co Američané ztratili kontrolu nad světovým oceánem, se námořní obchod propadl do chaosu, z něhož kořistil každý, kdo měl alespoň motorový člun a raketomet, a přístav Mindelo na ostrově Sao Vicente se stal největším střediskem lodních překupníků v celém Atlantiku. Slétla se tam celá hejna agentů a brokerů, jimž jste mohli prodat jakýkoli lodní náklad, aniž by se zeptali na původního majitele nebo na papíry. A vy jste se zase neptali, pro koho broker náklad, obvykle i s lodí, kupuje.

Nějaký podnikavec tam také přitáhl plovoucí dok a Thor by po plavbě kolem poloviny světa už zase potřeboval vydokovat, stejně jako údržbu podponorové části trupu, hlavně nastavitelných vrtulí. Na Kapverdách se prý také dostala koupit jakákoli munice, včetně řízených střel všech typů, a dokonce i s „áčkovými“ hlavicemi. Tedy jadernými, ale jen taktickými – do ráže padesáti kilotun. A naše muniční skladiště byla po sérii bitev s čínskými silami, které nás pronásledovaly, prakticky prázdná. Což byl další důvod, proč doprovodit Hokkaido Maru až na Kapverdy – bez ohledu na to, zda zabalíme krám, nebo budeme pokračovat.

Předpokládal jsem, že prodej kořisti bude – ostatně jako vždy – probíhat na čistě obchodní bázi a proto mě překvapilo, když dopoledne po leteckém útoku vstoupila do komunikační sítě „Nimitzu“ Tamara a řekla mi, že na Kapverdy přelétly všechny letouny NES, pro které schrastili palivo, s rozkazem poskytnout nám letecké krytí.

„Nezávislé Evropské síly budou krýt piráta a riskovat, že Čína v odvetu obsadí i zbylé evropské území?“ vypadlo ze mě, když jsem se vzpamatoval. „Nezbláznila ses? Je přece něco jinýho kupovat pirátský náklady přes nastrčeného agenta a něco jinýho pirátské lodě přímo chránit,“ namítl jsem. „Poslouchej, co vlastně veze Hokkaido Maru, že na ní každýmu tak záleží?“ Znovu se ve mně probudilo podezření. „Jen kvůli elektronice, i když vojenské, by takový cirkus nebyl!“

Ta ženská si vždycky nechá něco pro sebe, pomyslel jsem si přitom, ale to už byla stará vesta.

„Ani o jedno, ani o druhý se nestarej,“ odsekla Tamara. „Spolehni se na to, že nám přiletí na pomoc. Ale počítej s tím, že ty nesácký mašiny mají bojový dosah jen osm set mil.“

Byla to překvapující informace – že bychom se dočkali oficiální pomoci právě teď, když jsme před čtrnácti dny nesměli přistát ani v Kapském Městě, přestože před rokem Jihoafrická republika korzáry ještě podporovala.

Začal jsem kalkulovat. Při průměrné rychlosti dvaceti uzlů – více Hokkaido Maru ze svého dieselu nevytáhla – to znamenalo vydržet deset hodin, než se dostaneme pod ochranný deštník letectva NES – jestli mluví Tamara pravdu.

Jenže spíše tady začne sněžit, než že se udržíme deset hodin. Během deseti sekund měla dopadnout další salva řízených střel z čínského křižníku a ze dvou zbývajících doprovodných fregat. Viděl jsem jejich trajektorie směřující k ikonce naší lodě. Táhla se jako chapadla a zakřivovala se k nám. A nebyly to ledajaké střely, ale v případě křižníku průbojné těžkotonážní rakety Chung čchuej, poslední výkřik čínské zbrojní techniky.

Každou chvíli měly rotační kanony zbylých systémů Phalanx začít plivat 20milimetrové granáty, aby se pokusily pět sekund před dopadem nalétající střely rozstřílet. Avšak tyto střelné zbraně nemohly nahradit ani protivzdušné střely Sea Sparrow, které jsme vystříleli ráno, ani indický laserový kanon, který jsme získali přispěním kontradmirála Roswella v Austrálii – ani raketové systémy blízké obrany SeaRam, do nichž nám došly střely před pobřežím Namibie. Laserový kanon se podělal v tu nejméně vhodnou chvíli, ale dalo se čekat, že po dopoledním náletu, kdy se trup otřásal blízkými výbuchy pum, chladicí potrubí nevydrží a praskne.

Vrátil jsem se pohledem k Sancaku. Průhledový displej taktického hledí mi zelenou vlajku, kterou před staletími nosila korzárská galéra Chajreddína Barbarossy, přitáhl do detailu – postřehl jsem stříbrem vyšitý rozvidlený meč a mezi jeho hroty Šalamounovu pečeť. Jak se vlajka svíjela ve větru, zdálo se, že se dvojitý meč svírá a rozevírá, aby rozsekal vše kolem. Jako na potvrzení této představy mi za zády krátce zahřmělo a vzápětí jsem na okamžik ucítil zápach korditu – Thor sekl svým mečem.

Otočil jsem se a vyklonil se přes pažení proti větru.

Vyzáblá věž automatického děla na přídi právě vyplivovala další granát typu ERGM, vlastně raketovou střelu s dosahem 85 mil a naváděním pomocí satelitního navigačního systému Ga li le ou, který se kdysi jmenoval Galileo – a proto ho Aron dokázal použít i pro nás. Tam to vlastně všechno začalo, vzpomněl jsem si.

Ze štěrbiny ve věži pod hlavní kanonu vypadla mosazná nábojnice, ještě se z ní kouřilo, a odkutálela se po palubě.

„To se mně moc líbí, jak ten kanon nahoře vyplivuje pěkně tvrdý pecky a dole sere mosazný hovna,“ vzpomněl jsem si, co řekl Rosi, když to při zkušební palbě viděl poprvé.

V tom okamžiku Kwabena, až do modra černý Senegalec s rudou páskou přes pravé oko, doslova křižník strhl na levobok a masu deseti tisíc tun uvedl do bočního skluzu. Ucítil jsem, jak se Thor rozvibroval a přes svistot větru a šumot vln jsem uslyšel zakvílení turbín. Setrvačnost mě odhodila na pažení kompasové plošiny a zrovna, když jsem se stavěl na nohy, mě nečekané zhoupnutí lodě znovu srazilo do kolen. Křižník najel do vlny a přídí odřízl její vršek, který se zvedl vlevo od dělové věže jako bílé labutí křídlo a ometl palubu kolem děla vějířem nazelenalé pěny, jenž spláchl nábojnici z mého dohledu.

Přední systém Phalanx pod můstkem zahájil palbu. Kadence rotačního kanonu byla tak vysoká, že výstřely splývaly a zněly, jako když se trhá plátno. Mezitím se na přední palubě pětipalcové dělo pootočilo a vyplivlo další granát. Nyní jsem postřehl, jak azurovou oblohou švihla červená čárka – to se právě nastartoval raketový motor ergemáče, aby střelu vynesl na balistickou dráhu s vrcholem ve výši 24 kilometrů.

Vzadu vyšíval záďový systém Phalanx. S úspěchem – pět set metrů na levoboku se náhle obloha roztrhla černým chuchvalcem kouře a vzápětí druhým. Hladinu pod nimi rozsekaly střepiny, takže vyhlížela, jako by se vařila. Poté mi pohled zaclonil odporný nažloutlý květák, který nečekaně vykvetl na azurové hladině a přímo před očima bujel jako zhoubný nádor do vzhůru bobtnající masy nažloutlé pěny protkané žilkami hnědého dýmu. Nedosti na tom, ještě než masa dosáhla výše můstku, metastázovala do dalších kypících nádorů, které všude kolem naskakovaly s rychlostí, jež mě ani po dvou letech bojů nepřestávala děsit. Exploze těsně obklopily trup, a ten na vodních hrbech nadskakoval jako můj humvee na těch betonových, když jsem v minulém životě jezdíval po zničené dálnici z Brna do Prahy. Palubu Thoru prosekávaly střepiny a pak její zjizvenou tvář milosrdně zalily stovky tun zpěněné vody. Křižník se pod její vahou hadovitě zkroutil a vzápětí jej znovu rozvibroval sonický třesk. Mnou mrštil na palubu můstku a obraz na taktickém hledí vypadl. Přesto jsem věděl, že na lodi právě zemřeli další lidé.

Musel jsem být na chvilku omráčen, protože najednou se nade mnou skláněl Faríd, mou bývalou osmsetpětku Bren přes záda. Pomáhal mi na nohy.

„Kaptén, kaptén,“ křičel na mě z bezprostřední blízkosti, „proč jsi tady venku? Už toho máš dost, chceš se nechat zabít?“

Skoro uhádl. Bitva trvala od rána a nyní bylo po poledni. Když bych počítal jenom tento den, byl jsem v „Nimitzu“ už pět hodin, a protože systém měnil vnímání času, připadalo mi, že je to padesát hodin.

„Jsou to jen žlutí psi a ty jsi lev. Tak bojuj, vzpomeň si na Minicoy,“ řval na mě Faríd, když mě táhl zpět do kormidelny. „O tom, kdy umřeš, rozhodne Alláh,“ vycenil zuby v něčem, co mohlo být jak povzbuzujícím úsměvem, tak výhrůžným šklebem.

Místo odpovědi jsem se křivě usmál. Musel jsem na tom být opravdu zle, když mi Faríd připomněl vzpouru, kdy stál na druhé straně. Můj islámský XO se někdy choval jako politický komisař Rudé armády za občanské války v Rusku.

Kromě Kwabeny u kormidla a pěti mužů z Farídova abordážního komanda byli v kormidelně ještě Hezoun Percy a Dwiggy, naše australsko-polská wachta. Percy se na mě usmál, ale viděl jsem, jak mu po spáncích stékají čúrky potu. Dwiggy zvedla oči od obrazovky navigačního počítače a zkoumavě se na mě podívala.

Už jsi v pořádku, můžeme se na tebe zase spolehnout?, signalizovaly její doširoka rozevřené zelené oči. Takhle rozevřené je mívala při milování.

Panebože, ona to ví, uvědomil jsem si zděšeně, všichni to vědí, že mám křeče ze strachu. Panebože, vzápětí jsem znovu v duchu zaúpěl, i tato inteligentní žena, profesionální důstojník obchodního loďstva a navigátor, ve mně vidí vůdce klanu, fetiš spásy, jedinou naději, že přežijeme.

KURVA, v čem ji mám ale vidět já?! Ve Skaldově Bohu?!

Neměl jsem čas na další přemýšlení, neměl jsem čas na nic.

Jakmile jsem vstoupil do kormidelny, „Nimitz“ znovu naskočil a vtáhl mě do taktického prostoru. Přepnul na animaci, aby mi ukázal dopad našich ergemáčů, neboť dobíhaly tři minuty, které raketogranáty potřebovaly, aby se ze stratosféry zřítily na cíl.

Čínský křižník s extrémně kradmým trupem navrženým podle pravidel radarové optiky Stealth připomínal litinovou žehličku na uhlí z 19. století. Sestával z rovinných pancéřových desek a postrádal jakýkoli ždibec lodní krásy. Doprovodné fregaty typu 093 byly stejně hnusné – jako by se kolem staré žehličky kupila její nedorostlá mláďata. „Nimitz“ animoval i zaznamenanou dráhu, viděl jsem klikatý zpěněný úplav za zádí toho velkýho vykurvence – zřejmě měli zapnutý autopilot v režimu náhodného kurzu, vypočítávaného mnohapatrovým vzorcem na základě hydrodynamických charakteristik, vlastní hmotnosti, náměru na nepřítele a manévrovacích charakteristik jeho střel. Z čínského křižníku vycházely růžové kužely elektronického rušení, tápaly směrem na východ a ve vzdálenosti padesáti mil zachycovaly naše ergemáče, aby je vychýlily z dráhy. Ty, které proletěly, se snášely k cíli jako korálky roztrženého růžence, avšak z nepřátelského křižníku také vyrážely jako panožky chvějivé červené úsečky – trasy jeho laserových kanonů blízké obrany. Ten parchant už je měl a bylo vidět, jak granáty po zásahu laserem explodují.

Do „Nimitzu“ byli připojeni také Wang a Ari, takže jsem vnímal elektronický boj, který s rušením na několika levelech vedli – jakoby periferním viděním jsem mohl pozorovat, jak se srážejí toky dat, miliony bitů hrnoucích se z naší lodě do satelitního družicového systému a přímo do střel ve snaze navést je zpět na cíl – a další miliony dat vystupujících z rušicích antén Číňana, aby opravám zabránily a tuto snahu zmařily.

„Děláme, co můžeme,“ vyjekl mi do přilby Ari, který fyzicky seděl spolu s Robertem, Wangem a Goffym v bojovém informačním středisku a viděl na displeji taktického počítače to, co já, „ale ten parchant má rychlejší železo než ‚Nimitz‘.“

Přestože „Nimitz“ nebyl jen obyčejný taktický program, ale v tomto okamžiku inteligentní hybrid s lidskými mozky jako přívěšky, zůstával závislý na hardwaru, který byl v případě Thoru starý nejméně patnáct let. A to jsou v informatice eóny let.

„Ani dva šípy nelétají stejně, praví mistr Fu,“ nemohl si Wang odpustit jednu ze svých říkanek.

Vtom se na mém taktickém hledí zablesklo. Alespoň jeden z našich granátů se ujal.

„Zásah!“ vykřikla sluchátka v mé přilbě a současně všechny reproduktory na lodi.

„Alláhu Akbar,“ vyrazil ze sebe Faríd a jeho muži se šťastnými úsměvy tekbir opakovali.

Téměř okamžitě hledí zaplnily toky dat. Prokazovaly, že zásah vyřadil křižníku dvě odpalovací rampy protilodních střel, vedl k zaplavení pomocného muničního skladu a k dočasnému snížení rychlosti o dva uzly.

V dalším okamžiku, na potvrzení, že utrpěl jen bezvýznamné škody, vypálil křižník další salvu střel. A s ním i obě fregaty. Rychlostí dvou machů k nám svištěl další vlak smrti. Měl dorazit za tři a půl minuty.

Posadil jsem se do svého křesla.

„Vypustit miráž,“ zavelel jsem.

„Máme už poslední,“ poznamenala varovně Dwiggy.

Robert potvrdil rozkaz a „Nimitz“ mi ukázal skluz na zádi lodě, z něhož se měla miráž spustit. Byla to velká plastová bóje o průměru dvou metrů vyplněná elektronikou, další australský příspěvek k obraně. Jakmile se po dopadu do vody bóje stabilizovala zátěží, začala vydávat silné světelné záblesky a vysunul se z ní anténní systém, který vyzařoval v celé šíři elektromagnetického spektra signaturu Thoru – a to ještě s fázovým posuvem. To znamenalo, že se náš křižník na displejích Číňanů násobil jako elektronické fata morgány, takže jejich střely měly náhle před sebou místo jednoho desítky cílů.

„Odpaluji miráž,“ slyšel jsem Roberta. Vzápětí minomety SRBOC kuckavě vychrlily další dávku klamných cílů, aby doplnily účinek miráže, avšak „Nimitz“ se rozdrnčel alarmem a taktické hledí zrudlo chybovým hlášením.

„Kurva, co je s tou miráží?!“ zařval jsem.

„Některá vykurvená střepina přesekla ten vykurvenej ovládací kabel,“ zaječel v přilbě Rosi, „musíme ji vypustit ručně.“

To už vyběhla na vrtulníkovou plošinu záďová manévrovací parta a pádila ke skluzu.

„Jakmile bude miráž ve vodě, otočíš do protisměru,“ vyštěkl jsem nervózně na Kwabenu. Aby miráž účinně fungovala, musel se skutečný cíl oddělit – a navíc jsem se chtěl vrátit k Hokkaido Maru, které jsme poněkud utekli. Mohlo se zde potulovat nějaké torpédo – to už jsem také zažil.

Obrat zredukuje rychlost na dvacet tři uzle, zabere čtyři minuty a posune loď o devět set padesát metrů, věděl jsem. Byla to první věc, kterou jsem si při zkušební plavbě před více než dvěma lety ověřil. Teď se mi zdálo, že od okamžiku, kdy jsme opustili deltu Rufidži, uplynula celá staletí.

„Thore, jste příliš daleko, vraťte se,“ ozvala se v „Nimitzu“ Tamara, jako by mi četla myšlenky.

Současně systém potvrdil, že miráž je ve vodě, a Kwabena začal otáčet kormidelním kolem – ocelovou obručí s osmi paprsky a průměrem osmdesát centimetrů. Něco se mi nelíbilo, na hledí mi naběhla další hláška „Nimitze“, ale vyrušil mě jeden z Farídových mužů.

„Proč se kaptén o ten frachťák tak starat?“ řekl odbojně svou pidgin angličtinou a šťouchl do mě pažbou brenu. „V těch kontejnerech nebýt žádná elektronika, ale písek. To kvůli němu my umírat?“

Vytrhl mě ze sledování „Nimitze“.

„Faríde, odveď si toho chlapa!“ zařval jsem na jeho velitele.

Ztratil jsem koncentraci.

Protože vyplynulo na povrch, co jsem si už od začátku štvanice nechtěl připustit. Jestli je to pravda, fyzická bezcennost nákladu by paradoxně potvrdila moje tušení, že ta obchodní loď je opravdu naším osudem, smyslem našeho poslání, o němž jsem byl na začátku přesvědčen, ale poté, co přišla na loď Dwiggy, jsem v ně věřit přestal...

„Je to pravda, kaptén,“ jakoby z dálky jsem slyšel, jak vzdorovitě namítl Faríd. „Když jsme loď obsadili, otevřeli jsme pár kontejnerů, jestli by se nám něco z kořisti nehodilo, ale našli jsme jenom barely s barevným pískem.“

Thor se v sevřené zatáčce vyklonil ven a nohy mi sklouzly po kruhové trnoži, takže jsem se musel přichytit křesla. Do kormidelny zalehlo staccato rotačního kanonu zadního systému Phalanx, který automaticky zahájil palbu na nadlétající střely.

Došlo mi, co jsem přehlédl. Nepostřehl jsem, že nepřátelské střely dopadnou právě v okamžiku, kdy k nim bude Thor natočen zádí, takže po nich bude moci střílet jenom jeden, původní záďový Phalanx – a tím klesne beztak již nedostatečná obranná kapacita lodě na polovinu.

Thor náhle skočil dopředu, jako kdyby ho nějaký obr kopl do zadku. Vzápětí se stejně prudce zbrzdil, až jsem vylétl z křesla a hlavou narazil do podstavce kormidelního kompasu.

Třesk exploze mě musel ohlušit, ocitl jsem se ve světě, v němž vypadl zvukový kanál. Jadwiga se potácela napříč můstkem se široce otevřenými ústy, zelené oči velká jako tatranská plesa. Musela křičet, ale nic jsem neslyšel. Faríd mnou nesmyslně cloumal a zřejmě také řval, jednomu z jeho mužů tekla z uší krev. Některá pancéřová skla po bocích můstku, která už byla několikrát prostřelena, tlak exploze vymáčkl z rámů a mrštil jimi do podlahy velitelského můstku, kde se zaryla do linolea.

Měl jsem pocit déjà vu, ale nebylo to déjà vu, protože i tohle jsem už zažil.

První, co jsem uslyšel, byl hučivý zvuk, který doléhal zvenku. Nebyl to však svist větru, ale hukot požáru.

„Pusť mě,“ zařval jsem na Farída a otočil se na ostatní, „a vy přestaňte ječet.“

„Co kormidlo?“ vybafl jsem na Kwabenu, který jediný zůstal na nohou, poněvadž se mohl přidržet kormidelního kola.

„V pořádku, loď pod kontrolou,“ odpověděl klidně a zakoulel na mě jediným okem, „kurz jedna čtyři pět.“

„Zatím to tak drž,“ poručil jsem mu, a protože „Nimitz“ vypadl a všechny displeje na můstku zčernaly, vyběhl jsem na samý kraj pravoboční kompasové plošiny a vyklonil se, abych viděl na vlastní oči, co zásah řízenou střelou napáchal.

Za Thorem, který podle zmenšeného tlaku větru musel zpomalit přinejmenším na patnáct uzlů, se táhla obrovská vlečka černého dýmu. Zadní komínová nástavba zmizela, lépe řečeno se rozvinula v květ pokroucených plátů, z něhož šlehaly rudé plameny promíšené sazemi. Vítr je srážel k zádi a před mýma očima žloutly a nabývaly na jasu, jak začalo hořet vlastní aluminium zničené nástavby.

Tohle byl zásah na solar. To, čeho jsem se dva roky bál, co jsem věděl, že musí přijít, se stalo skutečností. Pravda, již předtím jsme utržili nějaké rány a měli mrtvé, ale toto bylo něco jiného. Znamenalo to konečnou, protože to, co vidím já, skeny prozrazují i veliteli čínského svazu. Během několika minut nás dorazí. Zvláštní bylo, protože se mi ulevilo.

Byl to konec štvanice.

Vběhl jsem zpět a serval masivní sluchátko červeného telefonu vnitřního integrovaného hlasového systému IVCS.

„Morty, škody!“ zařval jsem do něj.

Inženýr Mortimer Alistair, velitel střediska pro likvidaci škod, velitel havarijních čet DC a vůbec holka pro všechno, se ozval ihned.

„Zadní komínová nástavba prakticky neexistuje,“ hlásil, „v pravobočním hangáru a v navazujícím koridoru hoří, ale trup není proražen. Vydržela také hlavní ocelová paluba, ale ve strojovně číslo dvě pod ní se spustil halonový hasicí systém a automaticky ji vyřadil z provozu. Nad ní ale hoří, ubytovací paluba, ošetřovna, jídelna a zadní oddělení gyrokompasů jsou pryč, stejně jako zadní Phalanx a ozařovací radary. A taky s konečnou platností laserový kanon.“

Bylo to jako za všech předchozích bojů – napřed jste měli pocit, že je to jenom počítačová hra, ale pak vždy přišla situace, kdy se to všechno zvrtlo. Obvykle k tomu docházelo po následující otázce, která se ve hrách neklade.

„Ztráty na lidech?“

„Ještě nevím přesně, poslal jsem tam Quinnovu havarijní četu s roboty. Ale nedá se předpokládat…“ Mortimer se na chvilku odmlčel, „… že by někdo v zadní nástavbě a v pravobočním hangáru přežil. Každopádně je pryč Vrták a jeho lidi z Repair 3, kteří opravovali chladicí potrubí laserového kanonu,“ pokoušel se o neutrální tón, ale hlas se mu chvěl.

Panebože, dok „Livesey“ Broussard a Apfelbaumka – kdysi proklínaná Edna a pak milovaná Gerda – jsou pryč. A všechny sestry, kuchař Sam, ten protivný stevard Bimál taky a s nimi další tucet lidí.

Strhl jsem vedlejší sluchátko IVCS.

„Moe, jak to vypadá u tebe?“

„Je to více méně v cajku, turbíny a pohonný systém jsou nepoškozené, jen vypadla strojovna číslo dvě,“ začal Moe pokojně hlásit, jako kdyby seděl v klubovně v křesle, „protože turbíny tam ztratily odvod spalin. A spustil se tam halonový hasicí systém. Okolo hoří?“ zeptal se nakonec neúčastně.

„Jo, Číňáci nám trošku nakopali prdel, ale lodní těleso je netknutý. S jakou rychlostí můžu počítat?“

„S jednou vrtulí do patnácti uzlů, spíš tak dvanáct. Ale jakmile Quinn ten požár uhasí a uděláme provizorní kouřovody, budeš mít zase obě a plnej výkon.“

„Na jak dlouho to vidíš?“

„Hodinu, dvě…“

To už tady nebudeme, pomyslel jsem si.

Teprve pak jsem si uvědomil, že za bojového poplachu býval v provizorní hangárové ošetřovně i Padre, jak Skaldovi tvrdošíjně říkal Rosi. Každou neděli to byl jeho svatostánek.

Panebože, to ne, to ne, to přece nemůžeš dopustit, převalovala se mi v hlavě stále dokola ta prastará mantra naděje. Snad byl Skalda někde jinde, utěšoval jsem se.

„Pane, je to zlé?“

Percy se na mě díval vyděšenýma očima, klouby na rukou, jimiž se držel parapetního pultu pod čelními okny kormidelny, mu úplně zbělely.

Věděl jsem, na co se skutečně ptá, a nezávisle na vůli se mi vybavilo, co mi Apfelbaumka řekla ještě v Austrálii: „Víš, proč jsem šla do postele s Percym? Abys ty mohl jít s Dwiggy.“

Nemohl jsem mu říct, že Apfelbaumka je mrtvá.

„Hoří záď,“ odpověděl jsem stroze.

Naštěstí se ozval bzučák jiné linky.

„Tome,“ ze sluchátka zazněl Robertův hlas, „pětipalcovka je v pořádku a pokračuju v palbě. Ať si ti vyjebanci nemyslí, že nás vyřídili. Ale měl bys vědět, že v silech s rumáky stoupá teplota.“

Nepotřeboval jsem „Nimitze“, abych věděl, co mám udělat.

„Všechno to vystřel!“

„Kurva, jeden z těch rumáků má furt áčkovou hlubinnou nálož.“

„Ser na to a všechno to pošli na toho čínskýho bastarda.“

Protiponorkové střely RUM 139-VL měly sice v kombinaci s torpédem Mark 54 dosah pouze 25 mil a s hlubinnou náloží, ať už klasickou nebo jadernou, sotva dvojnásobný, mohou ale Číňany alespoň na chvilku zmást a vyřadit jim elektromagnetickým pulsem komunikaci. A kdyby ne, pořád bude lepší, když vybuchnou v půli cesty k cíli, než kdyby začaly hořet v šachtách uvnitř lodě.

Pocítil jsem silné nutkání zapojit se osobně do záchranných prací, abych se přesvědčil, že přece jen někdo přežil. Namlouval jsem si, že je to obchod – obchod se Skaldovým Bohem. Když to udělám, jeho Pán ho ušetří – a možná i další.

Otočil jsem křeslo, abych svůj úmysl sdělil ostatním lidem na můstku. Ve skutečnosti jsem chtěl vidět Dwiggy.

Naše pohledy se okamžitě střetly. Zase měla doširoka otevřené oči a jako by věděla, co chci udělat, četl jsem v nich otázku.

„CO BUDE S NAŠÍM DÍTĚTEM?“

Neřekla mi, že je těhotná, ale před týdnem mi to prozradil dok „Livesey“.

Tahle nevyřčená, ale jasně čitelná otázka zvrtla mé úmysly a rozhodla o mém osudu.

„Je zbytečné, abyste tady zůstávali,“ řekl jsem co možná nejklidněji. „Všichni se přesuňte do bojového informačního střediska na palubě nula jedna.“

Faríd se na mě užasle zahleděl.

Teprve teď mu došlo, že loď je ztracena.

Percy se rozpačitě zvedl, Dwiggy se nadechla, aby něco řekla, ale pak si to rozmyslela a také mlčky vstala.

Zvedl jsem se též a přistoupil z boku ke kormidelníkovi.

„Kwabeno, předej kurz.“

Zakoulel na mě svým jediným okem.

„Já tady přece zůstanu, pane,“ řekl. „Kdo by jinak kormidloval?!“

„Já,“ odsekl jsem, „a ty vypadneš jako ostatní. A to je rozkaz, Kwabeno!“

„Může kormidlovat autopilot,“ špitla Jadwiga.

„Autopilot je po zničení zadních gyrokompasů vyřazen z provozu,“ odpověděl jsem jí co možná nejvěcnějším tónem. Věděl jsem však, že už ho dlouho neudržím.

„Kurva, Faríde, okamžitě všechny odveď!“ zavelel jsem hrubě, aby mě hlas nezradil.

Pak jsem na můstku osaměl a jediné, čeho jsem se mohl dotýkat, byla loď. Cítil jsem v kormidle její chvění, skoro až smyslné vlnivé pohyby, když jsem ji střídavě odkláněl od kurzu v pošetilé snaze zabránit dalším zásahům.

Osaměl jsem na místě, kde se splnily moje sny, kde jsem se cítil šťastný jako nikdy v životě. A později taky zoufalý jako nikdy v životě, ale o to byl pocit štěstí výraznější.

Zatímco svět zešílel a propadl se do civilizační katastrofy, já zde našel štěstí. Zpočátku určitě, teď však, na konci toho velkého dobrodružství, jako by se ten pocit prvotního okouzlení vracel.

Bylo to úžasné a přímo cynické, ale zhroucení starého pořádku mě katapultovalo tam, kam jsem byl předurčen.

Nikdy nevíme, kde nás nechá Bůh vykvést, řekl mi jednou Padre.

A přitom jsem před dvěma a půl rokem ležel pod svým autem a čekal, až mě přijde dorazit snajpr.

DÁREK PRO KRÁLE

Kapitola 1

Slečna šmejdilka

Znáte ten pocit, když vám kulka ze snajperské pušky prohrábne pěšinku ve vlasech a vzápětí jste přesvědčeni, že vás někdo švihl přes hlavu rozžhaveným drátem?

Že ne? Nevadí, není o co stát.

Bylo to v den stého výročí zahájení druhé světové války, proto si to tak dobře pamatuju.

Ještě před snídaní jsem vyšel z baráku, abych zavezl do garáže svoje humvee v pískové kamuflážní barvě. Včera večer jsem byl líný je garážovat a nechal jsem auto stát u chodníku. Riskoval jsem, že mi je někdo přes noc zapálí nebo prořeže pneumatiky, ale demonstrující lůza se spíše kupila v centru města a nikoli v naší relativné klidné čtvrti. Také jsem spoléhal na pasivní ochranu, kterou jsem vlastnoručně vylepšil.

Teď jsem to chtěl napravit. Otevřel jsem vrata v betonové obvodní zdi, podíval se na monitor hlídací kamery a prošel na ulici. Nahoře na zdi seděl můj strakatý kocour Hamilton. Všem kočkám dávám jména slavných fyziků a matematiků, protože jako oni mají schopnost vidět do jiných světů. I nyní na mě Hamilton nehybně shlížel svýma zelenýma očima, jako by to byly periskopy do oceánu času.

Auto se zdálo být v pořádku. Sáhl jsem do kapsy pro klíčky, abych odblokoval ochranu, a jak jsem byl ještě rozespalý, klíčky mi vypadly. Když jsem se pro ně začal shýbat, zašimralo mě cosi ve vlasech, i když je nosím střižené nakrátko – jako všichni členové klubu „805“.

Někde nahoře v ulici to suše třesklo a rázem jsem byl vzhůru. Místo abych pokračoval ve shýbání pro klíčky, rovnou jsem padl na chodník a skulil se pod humvee. Měl jsem pocit, že mě vůbec nekryje, zdálo se mi kurevsky vysoké, i když předtím jsem byl na jeho průchodivost terénem hrdý – stejně jako na pancéřovou karoserii.

Zabzučela další kulka, jak se ve spršce jisker odrazila od vinuté pružiny přední nápravy asi dvacet centimetrů od mé hlavy. Spálenina po kulce přicházela k sobě a vyvolávala pocit, že mi někdo přejel po hlavě špičkou žhavého pohrabáče. Nadával jsem si do blbců a ještě jinak, protože na nočním stolku mi už rok leží devítimilimetrový glock, nachystaný právě pro taková překvápka. A tady mám doslova na dosah ruky svoji klubovní čezetu osmsetpětku Bren, jenže nemám ruku z neutrin, aby prošla pancéřovou podlahou humvee a tu útočnou pušku s granátometem ze schránky mezi předními sedadly vylovila. Nemohl jsem ani aktivovat Emila, protože unimob také ležel vedle glocku na nočním stolku v ložnici.

V tom okamžiku to snajpr zkusil znovu. Kulka křísla téměř přesně do stejného místa pod karoserií. Ten chlap ví přesně, kde ležím, a jestli umí svoje řemeslo alespoň trošku dobře, rychle pochopí, že z tohohle střeleckého úhlu mě nedostane, a změní stanoviště. Anebo, což je pravděpodobnější, jednoduše přikráčí až k humvee a sejme mě tak snadno, jako zakroutíte krkem holouběti.

Tohle nebyl loupežný přepad, ale i kdyby byl, stejně bych se žádné pomoci nedočkal. Policie přestala existovat přede dvěma roky, když si dvacet měsíců předtím poldové honili triko zadarmo, protože na jejich výplaty nebylo už před státním bankrotem. Někteří poldové přešli pod bezpečnostní agentury, které si platily zbývající firmy, jiní začali loupit. Někde si občané vytvořili milice – jako my tady na Žluťáku, jenže tím, kdo měl mít dneska službu, jsem byl já.

Bylo mi jasné, že když zazněl první výstřel, všichni sousedi zalezli pod peřinu, protože to bylo heslo dne – ničeho si nevšímat a starat se jen sám o sebe.

Ve všech postkatastrofických románech, co jsem četl, dochází ke katastrofě naráz, jak se říká přes noc. Ta, která chytila za flígr celý západní svět, byla jiná. Chystala se skoro čtyřicet let a těžko se dalo říct, kdy vlastně začala. Bylo to v roce 2008, kdy zkolabovala makléřská firma Lehman Brothers a ukázalo se, že bankéři podvádějí své investory? Nebo v roce 2011, kdy agentura Standard & Poor’s snížila rating USA a rozjely se marné machinace Evropské unie na záchranu insolventního Řecka, jež do pěti let stáhly do finanční krize všechny země eurozóny? Nebo v roce 2012, kdy americký prezident prosadil škrty v rozpočtu na obranu, což vedlo k tomu, že v roce 2019 musely USA podepsat smlouvu s Čínou, v níž jí předaly zodpovědnost za část Pacifiku západně od Havaje? Nebo v roce 2022, kdy Německo odstavilo poslední jadernou elektrárnu a o pár let později fungovaly ve střední Evropě počítače, jenom když foukal vítr? Nebo to začalo v roce 2032, kdy americká vláda kvůli úsporám rozpustila ozbrojené síly a nahradila je soukromými bezpečnostními agenturami, včetně letectva a námořnictva?

Nebo v roce 2033, kdy USA za část svých dluhopisů postoupily Číně všechny zbývající základny v Tichomoří, Karibiku, Indiku a Atlantiku a oficiálně oznámily, že již nemohou garantovat bezpečnost světového oceánu, čímž skončil sto let trvající Pax Americana? Nebo o rok později, kdy už Washington neměl peníze ani na ty bezpečnostní agentury, protože velké firmy přestaly platit daně a postavily se na ozbrojený odpor, který v Kalifornii dostal název válka korporací, a vláda začala americké loďstvo vyprodávat do šrotu? Nebo až v roce 2035, kdy Čína obsadila nechráněný Tchaj-wan a Severní Korea s její podporou Jižní Koreu? Nebo až když padl do čínských rukou celý Malajský poloostrov a byla uzavřena nejdůležitější dopravní tepna na zeměkouli? Nebo když v témže roce vyšlo najevo, že největší hráči světového byznysu jako banka JP Morgan Chase, zajišťovna Berkshire Hathaway, počítačové firmy Apple a Microsoft, výrobci robotů Adept Technology a Amistar Corp, strojírenský gigant General Electric, výrobce procesorů Intel, ropné firmy Exxon Mobil a Chevron, producent těžebních strojů Schlumberger, hardwareová firma Cisco, zbrojovky Raytheon, McDonell Douglas, BAE Systems a General Dynamics a hlavně firmy pro kosmické technologie SpaceX a Virgin Galactic, které uvedly do provozu společný projekt výletní linky na Měsíc, se tajně vypařily ze Spojených států neznámo kam? Nebo když téhož roku byly v Japonsku a na Filipínách instalovány pročínské loutkové vlády a totéž se stalo na odtržené Havaji?

Nebo to bylo až před dvěma roky, kdy se v Číně chopila moci další generálská junta a místo války překvapivě podepsala s Ruskem pakt o neútočení, ačkoli celých dvacet let se oba obři neustále konfrontovali a neuplynul ani den, aby se na Ussuri nestřílelo? Nebo to bylo až o týden později, kdy se dalším plodem šokující čínské diplomatické ofenzivy stala téměř stejně znějící smlouva s Indií a ochromená euroamerická civilizace náhle stála tváří v tvář Paktu Tří – nejmocnějšímu uskupení, jaké kdy na světě existovalo? Nebo to bylo už před rokem, kdy vládnoucí klika čínských generálů přinutila umírněnější čínské finančníky, aby dali na trh americké dluhopisy, což vedlo napřed k bankrotu Spojených států, pak Evropské unie a všech dalších zemí západní Evropy? Tím se finanční krize přeměnila ve skutečnou civilizační katastrofu, kterou dovršilo Rusko zastavením dodávek veškerého plynu a ropy. V Evropě spadla průmyslová výroba na desetinu, v zimě všichni mrzli a hroutilo se zásobování a bláhoví Evropané, kteří třicet let zavírali oči, se cítili podvedeni svými vládami a propadli zuřivosti. Zhroutila se i taková civilizační konstanta, jakou byl internet. Jenom na periferii bývalé civilizace se uchovaly regionální sítě, největší na území států Paktu Tří, něco málo v Jižní Americe a jižní Africe.

Žádný evropský stát neunikl pouličním bouřím a krvavým demonstracím, ulice evropských měst hořely a staly se dějištěm regulérních bojů, které za mořem přerostly v občanskou válku. Spojené státy se rozpadly, po Havaji se odtrhl Texas a ten následovala Kalifornie, která, zbavená předpolí amerických tichomořských základen, začala Číně vysílat vstřícné signály. Američany z civilizačního pádu posedl amok – Washington pořádal do vzbouřených států za poslední finance trestné výpravy prostřednictvím pronajatých agentur, jejichž žoldnéři se utkávali s firemními armádami o právo vybírat daně, a celá země se propadla do krvavého chaosu. Čínská junta toho okamžitě využila. Předložila australské vládě ultimatum, které jí mělo do rukou vydat celou Austrálii, a když Australané odmítli, zasadila nešťastné zemi jaderný úder – pro výstrahu ostatním.

Použití jaderných zbraní, doposud pokládané za nemyslitelné, civilizační šok dovršilo a celý Západ paralyzovalo. O Austrálii se nemluvilo, kromě čínských propagandistických stanic se útok stal předmětem nevyhlášeného informačního embarga, takže nikdo kloudně nevěděl, co se tam vlastně stalo.

Uslyšel jsem opatrné, plíživé kroky. Někdo na chodníku se ke mně blížil a snažil se nedělat hluk. Neuspěl by však ani Vinnetou. Už dva roky nečištěné brněnské ulice byly posety smetím, hnijícími větvemi, popelem, pískem a štěrkem, tu a tam střepy skla. Ani u nás na Žlutém kopci, kde si brněnští milionáři nechali stavět vily ještě za Rakousko-Uherska, to nebylo lepší.

Kroky se s děsivou neúprosností blížily a já cítil, jak mi čúrky potu stékají po zádech na břicho. Horečně jsem přemýšlel, co mám udělat. Když teď zpod auta vyběhnu, sejme mě stejně snadno jako koroptev, která vzlétne z houští proti střelci, když zůstanu, dostane mě zase tak jistě jako jezevčík lišku v noře.

Náhle se ve škvíře mezi obrubníkem chodníku a masivním profilem šasi pod dvířky objevil Hamilton. Měl stažený ohon, tiskl se k dlažbě a zvědavě na mě hleděl. Teď už to nebyl pohled ze čtvrté dimenze, ale užaslý pohled badatele, který sleduje něco naprosto mimořádného.

Vzápětí vplula do mého zorného pole pažba pušky a boty, pracovní šněrovací boty ze žlutošedé, hrubě vyčiněné kůže. Jsou to nejlepší boty, jaké můžete za tu cenu sehnat. Takové blbosti mě napadaly v poslední minutě mého života.

Kocour zaprskal, boty stanuly a ozval se zvuk, jako kdybyste tleskli rukama v palčácích. Hamilton odletěl a s rozstřelenou hlavou se svalil.

Následně se shora snesla ruka s velkou plochou pistolí s našroubovaným tlumičem, z něhož se ještě kouřilo, a pak se ve škvíře objevil typický obličej poldy s netypickým žlutohnědým hedvábným šátkem kolem krku. Dřepěl na bobku, v levačce držel jako hůl snajperskou pušku, a bezvýrazně na mě hleděl, když pozvedal pravačku s pistolí.

Ruka se snad posunula jen o deset centimetrů, když se jeho hlava proměnila v něco, co se dá nejlépe popsat jako shnilé rajče, které jste právě rozmáčkli v prstech. Prásknutí výstřelu bylo jako zvuková tečka za mlaskavými zvuky, které vydávaly kusy tkání zasažené hlavy, když dopadaly na dvířka humvee. Zarachotila padající puška a poté se ty krvavé cucky z karoserie auta svezly do špíny před obrubníkem, právě před můj obličej. Tohle mohla napáchat jenom poloplášťová střela.

Nestačilo se mi udělat zle, protože jsem zaslechl další kroky. Rozvážné a sebevědomé cvakání lodiček na vysokém podpatku. Špína u kraje vozovky, do níž se nořily pneumatiky mého auta, měla jednu výhodu – pohlcovala krev valící se z roztříštěné lebky odstřelovače, takže jsem nemusel ležet v louži.

I ty ženské kroky se neúprosně blížily, takže trvalo chviličku, než do mého obskurního zorného pole vešly vínově červené lodičky a pak i nohy v kouřových punčoškách. Viděl jsem je až do výše kolen a byl to opravdu pěkný pohled. Nad jemně modelovanými kotníky se zvedala do výše lýtka, štíhlá, ale poněkud svalnatá, s příliš prorýsovaným gastrocnemiem na to, aby byla dokonale krásná.

Něco mi to připomnělo.

Pak se objevila štíhlá ruka s dlouhými prsty, které svíraly pažbu osmatřicítky Special. I to bylo nezvyklé, ženy obvykle dávají před revolvery přednost pistolím, protože jsou plošší a lépe se vejdou do kabelky. Když dotyčná obcházela tělo mrtvého odstřelovače, do pachu krve, z něhož se mi zvedal žaludek, se přimíchal zápach střelného prachu. Neobtěžovala se sklonit, místo toho zaklepala pažbou zbraně na karoserii.

„Už můžete vylézt, pane Hornychu, už je po všem,“ řekla altem a podle barvy hlasu a ruského akcentu jsem už věděl, kdo to je. „Naštěstí to byl osamělý střelec,“ pokračovala mezitím, „ale příště jich může být víc. Vy kašlal na všecko, co jsem vám minulé skázala,“ konstatovala vyčítavě, když jsem se nedůstojně soukal zpod auta.

„Slečna šmejdilka,“ řekl jsem konsternovaně a tupě hleděl na mrtvého Hamiltona.

Odjakživa žiju singl, posledních patnáct roků ve funkcionalistické vile z dvacátých let minulého století, kterou jsem si koupil na Barvičově ulici. Pokud mě někdy popadly záchvaty touhy po manželství a dětech, vždycky mě rychle přešly a v posledním roce jsem obzvlášť rád, že nemám žádnou rodinu. Neznamená to, že žiju osaměle, téměř denně se stýkám s dlouholetými kamarády, kteří jsou na tom nachlup stejně jako já – nezávislí vlčáci, kteří si zavolají eskortní službu, když potřebují ženskou.

Naše čtyřka se dala dohromady ve střeleckém klubu „805“. Rychle jsme poznali, že vyznáváme stejný životní styl, a když jsem si v třicátém prvním koupil Thora – nádherný, šestnáct metrů dlouhý dvojstěžník špičkové značky Oyster – trojice kamarádů mi ochotně dělala posádku, přestože kapitánem měl být jako služebně starší Petr. Každý rok jsme pak nejméně dva měsíce trávili na moři a pořádali po Středomoří „spanilé plavby“. Ať už v Řecku, Chorvatsku a v Itálii, nebo ve Španělsku a Tunisku, v každém letovisku se potloukaly spousty třicítek a zachovalých čtyřicítek na dovolené, které toužily po romantickém dobrodružství na jachtě, takže nikdy jsme neměli nouzi doplnit posádku z místních zdrojů a užívat si ještě jiných příjemných stránek života než jenom plachtění na moři. Za všechny ty roky jsme se nesetkali s jediným případem odmítnutí.

Všichni čtyři, teď jsme skoro jako bratři, máme rádi věci, které čas přivedl k dokonalosti – dvacetiletou whisky, třicetileté ženské, čtyřicet let stará auta a filmy nad padesát (pochopitelně že jsou výjimky).

Když jsem si objednával holky na telefon, dával jsem také přednost třicítkám. V poslední době byla mou favoritkou světlovlasá Jolana, ročník 2008, takže jsem byl poněkud překvapen, když mi někdy v červnu kamera u vchodu ukázala vysokou brunetu s krátce zastřiženými vlasy a v podnikatelském kostýmku. Seklo jí to, vypadala jako Demi Moore ve filmu Skandální odhalení.

„Přišla jsem na záskok místo Jolany,“ oznámila věcně, když jsem se zeptal, co chce. „Jmenuju se Tamara,“ podala mi s úsměvem štíhlou ruku s dlouhými prsty a nečekaně silně stiskla tu mou. „Půjdeme hned do ložnice?“ optala se vzápětí, takže jsem si pomyslel, jestli to s tou věcností nepřehání.

Každopádně byla sexy a ruský přízvuk její přitažlivost ještě zvyšoval. Alespoň u mě to tak funguje. Po schodišti do patra stoupala s plavnou mrštností tanečnice, a když se v ložnici vysvlékla, ukázalo se, že má nádhernou snědou pleť, jak to mám rád. Kočky, co mají bílou pleť jako rybí břicho, prostě nesnáším.

„Na padesát vypadáš dobře,“ poznamenala, když jsem se také vysvlékl. To bylo první, co mě zarazilo, protože o mém věku jsme nemluvili. Vysvětlil jsem si to tak, že to ví od agentury – eskortní služby se také musejí chránit, musejí znát základní data svých zákazníků.

„Ten kocour tady zůstane?“ ukázala na Hamiltona, který ji ode dveří vědecky pozoroval.

„Vadí ti to?“

„Nět,“ odpověděla pobaveně, „mám ráda zvířata,“ dodala dvojsmyslně.

Když jsme se milovali, uvědomil jsem si, že má mnohem svalnatější tělo, než obvykle dívky v této branži mívají. Skoro jako kulturistka, ale kvalitě sexu to neubralo – spíše naopak.

Po prvním kole jsem odskočil pro nějaké víno – dávám přednost archivním ročníkům z Lechovic – a když jsem se vrátil do ložnice, měla Tamara v ruce můj komunikátor Iridium.

„Proč máš tak starobylý mobíl? To ještě fungúje?“ zeptala se, zase s tím výrazným ruským přízvukem.

„Sbírám starou techniku,“ odpověděl jsem a vlastně ani nelhal.

Družicová komunikační síť Iridium vznikla v roce 1998, vzápětí provozovatel zbankrotoval, ale noví vlastníci obnovili v roce 2001 provoz a částečně ji pronajali Pentagonu. Druhá generace satelitů byla vypuštěna v letech 2015 – 2017 a síť ukončila provoz v roce 2031, kdy provozovatelé znovu zkrachovali. Jenže družice na oběžné dráze zůstaly, a nějaký šikovný hacker s podivným nickem „Opičí král“ se do nich proboural a síť překódoval. Napřed se Iridium stalo komunikačním prostředkem hackerské komunity, ale hackeři také potřebují prachy, takže časem se tento satelitní telefon stal dorozumívacím kanálem zločineckých gangů a tajných služeb. A také obchodníků, kteří nechtěli svoje kšefty vybubnovávat. A to byl můj případ. První sadu příslušné elektroniky s anténou mi zaslal můj obchodní partner a měl jsem ji na půdě. To, co držela Tamara v ruce a co skutečně vyhlíželo jako prastarý mobil ve tvaru telefonního sluchátka, jen tím sluchátkem bylo.

Nic z toho jsem jí pochopitelně neřekl. A tak jsem začal mluvit o své lásce ke staré technice, že mám v garáži humvee z roku 2010 se skutečným spalovacím motorem, které bylo nasazeno v první afghánské válce.

„Jenže tenhle keč není tak starý,“ podotkla a ukázala na velkou fotografickou zvětšeninu proti posteli. Zachycovala mě a mé kamarády v nepromokavých jachtařských oblecích u kormidelního kola Thora. Loď měla na fotce slušný náklon, tenkrát nás chytil v Lyonském zálivu sedmičkový mistral a Thor se proti němu probíjel desíti uzly. Na horním okraji byl vidět vratipeň hlavní plachty a za námi zadní stěžeň s narefovanou bezanovou plachtou.

„Máš pravdu,“ souhlasil jsem, „Thor je Oyster 52, model z roku 2025. Koupil jsem ho však o pět let později, ale je stále registrovaný na Normanských ostrovech, kvůli daním na jméno smyšlené firmy. Ty víš, co je to keč?“ zeptal jsem se nakonec, protože odborný termín pro jedenapůlstěžňovou jachtu, který Tamara použila, probudil mou zvědavost.

„Něco málo o jachtingu vím,“ usmála se, „v dětství jsem plachtila.“

Tváří jí bleskl zasněný výraz a v tom okamžiku se můj vztah k ní změnil. Už jsem ji nemohl brát jenom jako předmět obchodní smlouvy.

„Kde ji kotvíš?“ zeptala se.

Obvykle si takové věci nechávám pro sebe, nebo se vymluvím.

„Na Korfu, v marině Gouvia,“ odpověděl jsem podle pravdy, „mám tam kontakt na zdroj nafty.“

Pak se Tamara začala vyptávat na mé kamarády, kteří se na fotce kupili kolem mě. Postupně jsem je představil.

„Ten hranál úplně vlevo v modrých oilskinech je Jiří Matula, můj spolužák z gymplu. Tam jsme mu začali říkat Moe. Vystudoval strojařinu a jako specialista na plynové turbíny byl zaměstnán u Brown Boweri a u Siemensu. Pochopitelně, než šlo všechno do kytek. Vedle něho, ten šlachovitý chlápek, co se přidržuje zadního stěhu, je Robert Rosák. Rosi byl v armádě u speciálních jednotek, sloužil v Afghánistánu a na Blízkém východě a teď vede střelecký klub. Je známej jako strašnej sprosťák, něco jako hostinský Palivec. No a ten napravo v návětří s tím knírkem jako anglický gentleman se jmenuje Petr Malík. Taky byl v armádě, v Afghánistánu lítal s vrtulníkem, a teď je majitelem bezpečnostní agentury a střeleckého klubu, kde zaměstnal Rosiho.“

Tamara se posadila a studovala fotku.

„Máš dobrý kamarády,“ konstatovala posléze, „možná je budeš brzy potřebovat,“ přidala zase tím věcným tónem.

Moc jsem ji neposlouchal, protože jak seděla, vystavovala mému pohledu prsa se stále naběhlými bradavkami. Byl to moc pěkný pohled.

„Seš asi v pěkným balíku, když máš takovej barák a ještě šestnáctimetrovou jachtu,“ přešla na jiné téma a já cítil, jak se ve mně znovu zvedá žádost.

„Snad nesháníš ženicha,“ řekl jsem s úsměvem, když jsem ji stahoval na sebe.

I během dalšího milování se vracela k tomu, co dělám a čím si vydělávám. Dělala to tak nenápadně, že skutečnost, že neustále vyzvídala, jsem si uvědomil až po několika dnech, když jsem zjistil, že během mých odchodů pro víno a kaviárové chlebíčky do ledničky v kuchyni prohledala zásuvky nočního stolku a zřejmě se dostala i do mé pracovny, když jsem nad ránem usnul. Přitom využila mrtvé úhly sledovacích kamer, takže na záznamu nebyla, ale nevšimla si dotykových snímačů, kterými jsem měl zajištěné zásuvky. Jsem dosti technický chlapec.

Ráno jsme spolu v kuchyni posnídali a pak jsem ji vyprovodil k bráně. Cestou střílela očima na všechny strany a bylo jasné, že v denním světle jí neunikla žádná z kamer, ani další bezpečnostní senzory, kterých si mohl všimnout jenom odborník – nebo atentátník.

Když jsem vrata dálkovým ovládáním po zadání kódu otevřel, otočila se ke mně a políbila mě na tvář.

„Byls fajn,“ řekla s úsměvem, ve kterém bylo víc než jenom profesionalita callgirl. „O to víc by sis měl dávat bacha, pro poradce v oblasti informačních technologií,“ pečlivě vyslovila oficiální název mé profese, který jsem uváděl berňáku a který měly eskortní služby i ve svých databázích, „je teď v Evropě nezdravý vzduch. A dvojnásobně pro majitele firmy té tóčka chor,“ vyslovila název mé firmy, jak byla zapsána v rejstříku, byť s ruským akcentem – přestože se běžně říkalo Thor. „Měl bys odjéchat. To vsjo,“ mávla rukou kolem sebe, „ta kreposť tě nespasí.“

„Neboj, umím se o sebe postarat,“ usmál jsem se.

„Ber to seriózno,“ odpověděla naštvaně, „možná ani tvoji kamarádi nebudou stačit. Pak se ozvi, nomer mého unimobu máš.“

Než jsem stačil cokoli říci, odstrčila mě od sebe a vyběhla na ulici.

Teď jsem stál té šmejdilce tváří v tvář.

„Co ty jsi vlastně zač?!“ vmetl jsem jí vztekle do tváře. Potřeboval jsem se odreagovat – i za smrt Hamiltona, a na tom mrtvém chlapovi s rozstřelenou hlavou a šátkem kolem krku, který byl teď červený jako za bolševika blahé paměti pionýrské šátky, to už nešlo.

„Nepozveš mě dovnitř?“ zeptala se a aniž by čekala na odpověď, zamířila ke vstupní bráně, která zůstala neopatrně otevřená.

V bráně se otočila.

„A Chamiltona tam necháš ležet?“ řekla vyčítavě, když jsem k ní vykročil.

Poslušně jsem se vrátil, vzal mrtvého kocoura do náruče a odnesl ho až k domovním schodům. Na náladě mi to nepřidalo.

V hale jsem se znovu zeptal, i když méně dopáleně.

„Co ty jsi vlastně zač?“

„Nezdá se ti, že by nám oběma bodlo něco ostřejšího? Nemáš vodku? Nestává se mi každý den, abych někoho zabila.“

Mlčky jsem ji odvedl do kuchyně a z ledničky vylovil láhev Smirnoffa.

„Britskej šmejd,“ řekla pohrdavě, ale okamžitě do sebe nalitou skleničku hodila.

Nalil jsem si také.

„Co ty jsi vlastně zač?“ zopakoval jsem otázku. Někdy dokážu být značně tvrdohlavý. Ona však taky.

„Neměl bys mi spíš poděkovat za život?“ odsekla, ale pak se koutky nalíčených úst usmála.

„Co kdybychom se dohodli,“ nadhodila přátelsky, ruský akcent se téměř úplně vytratil, „ty se nebudeš ptát, co jsem zač, a já se nebudu ptát, s čím tvoje firma obchodovala, čím sis na tohle všechno,“ rukou opsala kruh kolem luxusní kuchyně v nerezu a gabonu, „vydělal.“

„To klidně můžeš,“ vyštěkl jsem, „produkoval jsem software k počítačovým hrám.“

Dobrou náladu jí to nevzalo.

„Pak to ber tak, že jsem tvůj guardian angel,“ řekla rozverně a poslední dvě slova zazpívala jako v té staré anglické písničce.

Mělo to vyznít žertovně, ale její oči hleděly vážně. Tohle tedy nebyl pohled buchty do postele, ani nevinného strážného anděla, ale ženy, která zatraceně dobře ví, co chce.

„Alespoň mi řekni, jak se jmenuješ. Doopravdy. Abych věděl, komu mám poděkovat.“

„Křestní jméno už znáš. Jmenuju se totiž opravdu Tamara, Tamara Levenštajn,“ odpověděla už s tím starým úsměvem. „Ale jenom s poděkováním z toho nevylezeš,“ ušklíbla se. „To by tě přišlo levně. Potřebuju protislužbu. Proto jsem za tebou původně šla. Chtěla jsem tě o něco požádat, teď to snad půjde snadněji.“

Nalil jsem si další skleničku a hned ji do sebe obrátil, abych se odreagoval. Stále jsem byl rozbrnkaný, mozek mi pořád promítal kácejícího se Hamiltona a ruku s pistolí, jak se ke mně sklání.

Nadechl jsem se.

„Máš pravdu, půjde to snadněji, takže do toho. Co to má být?“

„Rito do Prahy a zpět. Tvým fárem.“

Ani jsem nevěděl, jestli mě to překvapilo.

„Veřejná doprava prakticky neexistuje,“ objasňovala Tamara, „benzín se skoro nedá koupit. A já potřebuju dostat z Prahy jednoho chlápka.“

Kopla do sebe druhého panáka.

„Asi nevíš, že dnes v noci vylétlo do vzduchu centrum navigačního systému Galileo v Holešovicích. Zemřelo tam asi třicet lidí, včetně nějakých zoufalců z Bruselu, protože se tam měla konat tajná schůzka kvůli nějakým problémům s čínským investorem. Jako jediný přežil jistý Aron Blum, který byl šéfprogramátorem přístupových kódů. Protože existuje možnost, že právě on měl být zabit přednostně, potřebuju ho okamžitě dostat z dostřelu. Vidíš, jsem k tobě naprosto upřímná.“

„Ten Aron Blum, ten ajťák, je tvůj málčik?“ demonstroval jsem svou chabou znalost ruštiny.

„Začni mě konečně brát vážně,“ odsekla naštvaně Tamara.

Vodka konečně zabrala. Uvolnil jsem se a bavilo mě Tamaru popichovat.

„To bude chtít snídani. Nebo tobě po té vodce nevyhládlo?“ Po očku jsem se na ni podíval, abych viděl, jak znovu vypění.

„Dala bych si míchaná vajíčka a kafe, silný kafe,“ odpověděla kupodivu krotce.

Začal jsem chystat snídani a přitom jsem uvažoval o její žádosti.

Proč by měl být zabit nějaký ajťák pracující ve středisku civilního navigačního systému? Pravda, dnes hraje v jeho vedení první housle Čína, ale poškození systému není ani v jejím zájmu. Vždyť je to vlastně poslední satelitní navigační systém, který ještě funguje – oficiálně.

Zabít toho chlápka mělo asi stejný smysl jako zabít programátora počítačových her.

Jenže to se právě stalo, před necelou hodinou chtěl někdo zlikvidovat i mě!

Myslím, že v tom okamžiku jsem dostal strach. Že mi konečně došlo, že nemám všechno pod palcem, jak jsem si doposud myslel. Vždyť já byl také ajťák – navíc ajťák s podivným anonymním zákazníkem, který se vyhýbal osobnímu kontaktu. Znal jsem jenom hlas v satelitním telefonu a tučné bankovní výpisy, které plnily moje bankovní konta na Panenských ostrovech, Bermudách a v Dubaji.

Tamara mezitím bokem přistoupila k oknu, aby zkontrolovala, jestli je na ulici klid. Ještě před chvílí by se mi to zdálo zbytečné, protože jsem jedním okem stále visel na čtyřech obrazovkách bezpečnostního systému vedle kuchyňské linky, ale teď jsem byl rád, že je jistí ještě lidské oči.

Když se vracela ke stolu, zapnula malé bateriové rádio, které stálo na podestě. Chytila zprávy.

„Čínská vojska dosáhla pěti kolonami na široké frontě hranice mezi Íránem a Irákem a postupují dále na západ proti chabému odporu,“ říkal hlasatel profesionálně nevzrušeným hlasem, „neboť všude tam, kde se muslimské jednotky postaví na odpor, nasadí Číňané speciální odřady bojových robotů, ze kterých mají islámští bojovníci panickou hrůzu. Vojenští experti předpokládají, že čínské jednotky o síle přes osm set tisíc mužů a padesát tisíc bojových robotů obsadí do čtrnácti dnů Irák, vniknou do Sýrie, pak se stočí na jih a spojí se s čínskou námořní pěchotou vyloděnou v Adenu, aby obsazením Arabského poloostrova obchvátily Perský záliv a zajistily pro Čínu veškerá ropná naleziště na Středním východě. Izrael vyhlásil všeobecnou mobilizaci a naprostou senzaci vyvolal projev izraelského premiéra Ben-Jarskiho, který doslova řekl, že je čas zapomenout na věkovité spory mezi Židy a Araby a spojit se proti barbarskému nepříteli, který nectí žádného Boha, ani Jehovu, ani Alláha, a zabíjí lidi stroji.“

Viděl jsem, jak Tamara zbledla a pokožka se jí napjala přes lícní kosti.

„To znamená jadernou válku na Blízkém východě,“ hlesla.

Na to se nedalo nic říct.

Čínská armáda se dala do pohybu před půl rokem. Ukázalo se, proč Číňanům tak záleželo na Tibetu. Pokud nechtěli vstoupit do Indie a začít s touto zemí válku, mohl se pouze Tibet stát východištěm pro tažení na Západ. Čínská armáda vlastně sledovala prastarou Hedvábnou stezku, obešla Afghánistán a přes Tádžikistán a Turkmenistán pronikla do Íránu. Současně čínské námořnictvo vplulo do Perského zálivu a v mohutné obojživelné operaci vysadilo půl milionu mužů, kteří se nyní koordinovaně s jednotkami na severu převalili do Iráku. Okupace Tádžikistánu a Turkmenistánu musela proběhnout se souhlasem Rusů – zřejmě to bylo obsahem tajné doložky Paktu Tří.

Hlasatel mezitím přešel k dalším zprávám.

„Podle agentury Reuter se velké americké firmy, které před pěti lety tak senzačně zmizely ze Spojených států, hlavně z Kalifornie, vynořily v Brazílii, kde se věnují nejasným aktivitám. V této souvislosti se mluví o novém loďstvu pokladů, které v roce 2034 pod ochranou válečných lodí bývalého amerického námořnictva odvezlo z Kalifornie nejen zlaté rezervy zúčastněných bank, ale také strojní vybavení, robotické výrobní linky, polotovary, laboratoře a hlavně know how těchto firem do ústí Amazonky. Předpokládá se, že brazilská vláda je o činnosti amerických firem a možná i jiných na svém území informována a vychází jim vstříc, neboť z takového nakupení špičkových technologií západního světa má nepochybně značný zisk. Podle nejmenovaných zdrojů konsorcium těchto firem vyplatilo brazilské vládě obrovskou zálohu na daně ve zlatě, pravděpodobně z odvezených deposit banky JP Morgan.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Křižník Thor.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.