Copyright © Walter Scheinpflug

Translation © Vlastimil Dominik 2013

ISBN 978-80-87788-09-7

Válečné a poválečné zážitky

sudetského Němce

1943-1946

2013

ÚVODNÍ SLOVO VYDAVATELE

Walter Scheinpflug se narodil se v roce 1925 v Sudetech a až do roku 1946 žil v dnes již neexistující vesnici Chotovenka u Bíliny. V roce 1944 vstoupil do Waffen-SS a bojoval ve Francii a na východní frontě. Tam byl Sověty zajat, ale podařilo se mu dostat se zpátky domů. Po roce stráveném nucenou prací v obnoveném Československu uprchl do sovětské okupační zóny, pozdější NDR. Nyní tam stále žije, dnes již ve sjednoceném Německu.

Tato kniha vyšla v němčině pod názvem „Über Leichen zum Sieg“ (Přes mrtvoly k vítězství) a dověděl jsem se o ní prostřednictvím vzdálených českých příbuzných autora. Protože tematicky zapadá do profilu vydavatelství Omnibooks, projevil jsem o ni zájem.

Jeho kniha válečných zážitků patří k mnoha podobným, které v němčině vyšly. Proto jsem váhal, zda vydat právě tento text. Přesvědčil mě jeho autor svým zájmem právě o český překlad vzhledem ke své sudetské minulosti, a tím, že byl ochoten knihu vydat vlastním nákladem.

V průběhu práce na překladu Walter Scheinpflug navrhl rozšířit text proti německému originálu, který konči jeho návratem z války domů. Chtěl v knize popsat ještě krátké období svého života v poválečném Československu. Takové doplnění textu jsem považoval pro českého čtenáře za užitečné. Kniha je tak rozdělena do dvou na sebe navazujících částí.

Příběh Waltera Scheinpfluga není nijak výjimečný pro dobu a místo, na němž se odehrává. Je snad mimořádný jen někdy až těžko uvěřitelnou sérií náhod, díky kterým válku nejen přežil, ale vyhnul se i dlouhodobému zajetí.

Walter Scheinpflug svými vzpomínkami mimo jiné obhajuje své jednání v tehdejší době. Je na čtenářích, aby posoudili, jak se mu to podařilo.

Přes mrtvoly k vítězství

To byla s úsměvem vyslovená reakce SS-Hauptsturmführera Engelsmanna na hlášení příslušníků jeho roty, při setkáni na jedné z ústupových silnic ve Francii, o mnoha padlých a zraněných vojácích z jeho jednotky. Hauptsturmführerovi Engelsmannovi bylo tehdy sedmadvacet let a v září 1944 padl na řece Mosele.

ČÁST PRVNÍ

VÁLKA 1943-1945

PŘEDMLUVA

Následující zážitky jsem namluvil v roce 1991 na magnetofonový pásek původně jen pro své děti a vnoučata. Možná by bylo lepší to neudělat, protože nevím, jestli to vůbec bude mně nebo někomu jinému k něčemu dobré. Ještě i po čtyřiceti letech zjišťuji, že všechno jenom potlačuji, ale ještě jsem to nestrávil. Ještě dnes, po tolika letech, se vyhýbám četbě válečné literatury a na válečné filmy se dívám jenom výjimečně. Když dojde v rozhovorech na výměnu zážitků z války, jsem také raději potichu, protože mě to všechno strašně rozrušuje. Vyprávím jen hodně zřídka, ale pak bez přestání a možná tím své posluchače obtěžuji.

Chci svým vnukům a svým blízkým po sobě zanechat povědomost o tom, jak a za jakých okolností prožívali sedmnácti- až devatenáctiletí chlapci 2. světovou válku. Chtěl bych své zážitky mezi sedmnáctým a devatenáctým rokem důkladně zpracovat, skoro bych řekl je ze sebe dostat. Jako dítě jsem vždy pozorně poslouchal svého dědečka, když vyprávěl o svých zážitcích vojáka rakousko-uherské armády na italské řece Isonzo. Doufám, že také mě takto někdo poslouchá. Pokud ne, tak by to také nebylo špatné, protože by se mi alespoň trochu ulevilo.

Kvůli špatné kvalitě těchto magnetofonových nahrávek jsem v roce 1998 nechal text přepsat.

Moje povídání mi moji dobří známí a přátelé schvalovali. Doporučovali mi, abych ho jako svědek té doby zveřejnil. Tento úmysl mě stál trochu přemáhání. Konec konců tehdy v Německu sdílely podobný osud miliony mladých mužů. Spousta z nich přišla o život.

Zneklidňuje mě, rozesmutňuje a také rozčiluje trend vývoje části dnešní mládeže. Když srovnávám dnešní dobu s tehdejšími poměry, je jasné, že mládeži v Německu nehrozí v běžném životě žádné nebezpečí, pokud se neúčastní nezákonných automobilových závodů na ulicích nebo nejsou závislí na drogách nebo na alkoholu. Někteří mladí lidé určitě cítí jistý nedostatek sociální perspektivy. Ale činit za to zodpovědné úplně nevinné lidi jiné barvy pleti nebo je dokonce uštvat k smrti nemůže být žádným řešením. V skrytu duše doufám, že mladí lidé pochopí obsah mé knihy jako podnět k zamyšlení.

To je v dnešní době můj hlavní důvod k vydání této knihy.

1. JAKO PŘÍSLUŠNÍK ŘÍŠSKÉ PRACOVNÍ SLUŽBY (RAD)

OD 11. LEDNA 1943 DO 8. ÚNORA 1944

K 11. lednu 1943 jsem obdržel povolávací rozkaz k RAD do Glauchau. První tři dny jsme se ještě v kasárnách vystrojovali a seznamovali, když přišli dva důstojníci Waffen-SS a pokoušeli se naverbovat mladé kluky. Tři mladí muži se přihlásili ihned, ale jeden z nich chtěl od toho potom zase odstoupit. Po osmi dnech se objevili znovu, tentokrát čtyři důstojníci SS s lékařem. Všichni jsme nastoupili a oni měřili naši výšku. Kdo byl vyšší než 168 centimetrů, toho lékař vyšetřil. Ti, kdo byli uznáni za schopné, dostali list papíru. Na něm bylo napsáno „Přání Vůdce“, abychom se dobrovolně přihlásili do Waffen-SS. Měřil jsem jenom 166 centimetrů a lékaře jsem na to upozornil. Jenom se zasmál a řekl: „To nic, chlapče, ty dva centimetry ještě dorosteš a jinak jsi vojenské služby schopný!“

Již doma, v mé domovské vesnici Chotovenka v Sudetech, se mě lidé od Waffen-SS pokoušeli naverbovat prostřednictvím Hitlerjugend. Můj otec si toho všiml a věděl, že jsem tehdy pro „hru na vojáky“, jestli se tomu tak dá říkat, projevoval malé nadšení. Ve vesnici už žádní velcí kluci nebyli. Naše ves byla z mého pohledu nudná. Chtěl jsem něco zažít a doufal jsem, že mě odvedou na vojnu. Ale otec mě varoval před tím, abych se hlásil k Waffen-SS. Slovo mého otce mělo pro mě váhu, a proto jsem mu teď poslal telegram, ve kterém jsem mu psal o prohlídce lékařem SS. Hned nato přijel do Glauchau na návštěvu. Mluvil s vedoucím mého oddílu, oberstfeldmeistrem Simonem a ptal se, jestli nezná způsob, jak by mě mohl před vstupem do Waffen-SS uchránit.

Simon mi poté doporučil, abych si podal žádost jako důstojník-čekatel u RAD se závazkem setrvat u RAD dvanáct let. Postupoval jsem podle tohoto doporučení a nejprve jsem zůstal u RAD. V průběhu roku 1943 jsem dostal povolání k Waffen-SS třikrát, ale vždy jsem je poslal zpátky s poznámkou, že absolvuji v RAD výcvik jako důstojník-čekatel. Ten čtvrtý povolávací rozkaz jsem musel už poslechnout, protože zdůvodnění znělo: „Také budoucí velitel pracovní služby by měl prokázat odvahu a statečnost na frontě.“ Termín: 9. února 1944, Místo: Poddůstojnická škola SS Radolfzell.

V RAD jsem už udělal trošku kariéru. Dne 1. dubna 1943 mě povýšili na vormanna, 1. července 1943 na obervormanna a 16. srpna 1943 na untertruppführera. Být v osmnácti letech untertruppführerem v RAD, to už bylo něco! A sice proto, že s lidmi v těchto hodnostech se ve velitelské struktuře RAD zacházelo jako s poddůstojníky wehrmachtu. Byli představenými a vedoucími skupiny deseti mužů nazývané Trupp. Rozdíl proti wehrmachtu spočíval v tom, že mezi těmito deseti muži nebyl zpravidla nikdo jiný s podobnou hodností. Untertruppführer byl člověk na úrovni poddůstojníka nebo důstojnického čekatele ve wehrmachtu. Jako takový měl samozřejmě určitá privilegia – například se stravoval v důstojnické jídelně, kde obsluhovali v bílém oblečení příkazníci. Na vycházky při zvláštních příležitostech jsem například směl nosit na levém boku třicet centimetrů dlouhou a osm centimetrů širokou mačetu, na jejíž čepeli byl vyryt nápis „Práce šlechtí“. Pro kluka, jako jsem byl já, který pocházel z vesnice a do velkého města přišel teprve v šestnácti letech, to hodně znamenalo.

U wehrmachtu byli v družstvu, kterému velel poddůstojník, zpravidla svobodníci a desátníci, kteří neměli v rámci družstva žádnou velitelskou pravomoc. Jedině mohli dostat na krátkou dobu nebo pro určitý úkol zvláštní pověření. Z tohoto pohledu byla u RAD na výše uvedené hodnosti mužstva přenesena v rámci velitelské struktury poměrně velká autorita, kterou podřízení respektovali. Pokud tomu tak v jednotlivých případech nebylo, pak se to prosazovalo tvrdými sankcemi.

Dostávali jsme následující služné: arbeitsmann měl za den 25 feniků a každá o stupeň vyšší hodnost až po hauptvormanna znamenala dalších 25 feniků za den. Od hodnosti truppführera nahoru se vyplácela mzda, protože pro tyto lidi to bylo hlavní zaměstnání. Služba v Glauchau se denně dělila na čtyři hodiny práce, při které jsme ze cvikovské úžlabiny odstraňovali velké kameny, a na čtyři hodiny pořadového cvičení. Přitom jsme nacvičovali především pohyby s lopatou a se zbraní. Byl to skutečný dril.

V červenci 1943 bylo celé oddělení přeloženo do Groitzschu u Lipska. Podle jedné fámy se většina tam umístěných pracovníků nakazila nějakou pohlavní nemocí. Proto se tamní veškeré osazenstvo vyměnilo. V blízkosti Groitzschu bylo postavení velké protiletadlové jednotky pracovní služby (36 kanónů ráže 88 mm). Na těchto zbraních a na čtyřhlavňových protiletadlových kanónech cvičili většinou invalidní poddůstojníci wehrmachtu příslušníky pracovní služby. Já jsem se tohoto výcviku neúčastnil, protože se u mě už počítalo s nástupem do poddůstojnické školy Waffen-SS. Místo toho jsem měl na starost zbrojnici s krátkými zbraněmi a puškami.

Rozkazem jsem byl na čtyři týdny převelen z Groitzschu do Drážďan. Na labských loukách u Loschwitzerského mostu se budovalo postavení velké bojové baterie 36 protiletadlových kanónů. Mým úkolem bylo spolu s 30 muži pracovní služby vybudovat nezbytná hygienická zařízení jako záchody a umývárny a postavit tam baráky. Svěřili mi to proto, že jsem získal výuční list jako zedník. Jednou při jízdě tramvají v Drážďanech mě oslovilo neznámé děvče mou hodností a jménem. Tato dívka se jmenovala Vera Valleková. Byla zaměstnaná u župního vedení RAD v Drážďanech a znala mě z osobních záznamů. Spřátelili jsme se. Chodili jsme spolu do kina a procházeli se městem. Když jsem se musel vrátit do Groitzschu, udržovali jsme písemný kontakt. Tady jsem byl nějakou dobu vedoucím vnitřních záležitostí, tak zvaným šikovatelem. Jednoho dne mi Vera sdělila, že brzy dostanu rozkaz k odchodu do Essenu, kam budu přeložen. Tuto zprávu jsem sdělil svým rodičům a požádal jsem je o návštěvu. Moji rodiče tedy jeli do Groitzschu. Přijeli tam v osm hodin ráno, ale tentýž den jsem byl už od šesti hodin na cestě do Freibergu. V době, kdy jsem sloužil v Glauchau, byl velitelem 1. čety oberstfeldmeister Döbbelin. Byl povýšen a stal se vedoucím oddílu ve Freibergu. Vyžádal si mě s tím, že potom odjedu s jeho oddílem do Essenu. Proto jsem byl přeložen nejprve do Freibergu.

Ve Freibergu jsem znal vedlejší cestu z nádraží k oddílu a šel jsem po ní. Slyšel jsem, jak po hlavní silnici pochoduje se zpěvem oddíl. Netušil jsem, že jsou na cestě na nádraží. Po příchodu do kasáren, což byl barákový tábor, jsem se ohlásil. Byli tam jenom dva muži. Doplnili mi oblečení a dostal jsem rozkaz, abych se co nejrychleji vydal na nádraží. Když jsem tam přišel, na vedlejší koleji už stál plně naložený vlak připravený k odjezdu. S nezbytnou opatrností jsem běžel přes hlavní kolej k vlaku a hlásil jsem se u oberstfeldmeistra Döbbelina. Mužstvo bylo v krytých nákladních vagónech a muži s hodností feldmeistera a poddůstojníci cestovali v osobním vagónu. Oberstfeldmeister Döbbelin mi oznámil, že mě chce jmenovat vedoucím všech poddůstojníků od vormanna po hauptvormanna. Řekl mi, že to jsou mladí lidé s poměrně málo zkušenostmi. On mi věří, že je budu schopen patřičně vést. Mám jít za nimi do jejich kupé.

V kupé jsem našel dvanáct mladých kluků s uvedenými hodnostmi. V této době se v RAD zaváděly nové jednotné výložky na límci. Na nich se už nedaly rozlišit jednotlivé hodnosti mužstva. Na svém nově vyfasovaném kabátě jsem ještě neměl žádné označení hodnosti. Z toho se tak mohl vyvinout legrační malý omyl.

Protože jsem byl po tom běhu přes koleje trošku zadýchaný, kabát jsem si nesundal hned. Představil jsem se a každého z nich jsem pozdravil podáním ruky. Pak se rozvinul následující rozhovor.

„Ty jsi ten nový?“

„No, asi jo!“

„Někdo k nám má přijít jako náš nadřízený, jsi to ty?“

„To nevím, jsem tady teprve od rána.“

„Ten nový si nesmí myslet, že si s námi bude dělat, co bude chtít!“

Další přidal k lepšímu: „My si ho už vychováme!“

Hovor v tomto smyslu nějakou dobu pokračoval. Dva nebo tři muži se docela předháněli v tom, jak by si mohli toho „nového“ ochočit. Když ti kluci později zjistili mou hodnost, bylo jim jasné, že jsem jejich nový „šéf“. Prostořekosti zjevně utichaly, až nebyly skoro slyšet a kluci vypadali dost vykuleně. Mně se naopak dmula prsa pýchou.

Po třech dnech jízdy byl náš vlak odstaven u vykládací rampy nádraží v Dinslakenu. Na osm týdnů se měl stát naší ubikací. Náš transport odjížděl každý den ráno ve 4:30 do Essenu. Tam bylo pro každého připraveno jízdní kolo. Na nich jsme jeli ve skupinách po třiceti mužích na svá pracoviště. Jedna četa sbírala nevybuchlé střely a jedna četa třídila šrot.

Aniž bych to tehdy tušil, následující příhoda měla na můj poválečný osud velký vliv. Muselo k ní dojít někdy v červnu nebo červenci roku 1943. Na cestě domů na víkendovou dovolenou jsem vystoupil na nádraží v Bílině z vlaku. Domníval jsem se, že jsem na nástupišti poznal jednoho českého kluka z naší vesnice. Jmenoval se Alois Pšenička a byl stejně starý jako já. Podle úzkých brýlí ve tvaru šestihranu jsem byl přesvědčen o tom, že to je on. Měl jsem radost, že ho vidím a chtěl jsem ho pozdravit. Podíval se na mě, jak se mi zdálo, vyděšeně a šel dál. Udržel jsem s ním krok a zkusil jsem to ještě jednou česky. Řekl jsem své jméno a chtěl jsem vědět, jestli mě poznává. Reagoval na to zrychlením chůze. Pomyslel jsem si, že jsem se zmýlil a nechal jsem ho na pokoji. Po krátké procházce městem jsem se vydal na pětikilometrovou cestu do naší vesnice. Asi kilometr za Bílinou jsem Aloise dohonil. Vláčel s sebou středně velký kufr, který musel být hodně těžký. Znovu jsem ho oslovil a zeptal se ho, jestli nemá ze mě strach a že se mě nemusí bát. Sundal jsem si opasek, provlékl ho držadlem jeho kufru a nesli jsme ho společně. Protože bylo ten den velké vedro, sundal jsem si také čepici a strčil ji pod paži. Alois si nechal moji pomoc líbit, ale zůstával pořád mlčenlivý. Když jsme ušli asi dva kilometry, blížil se k nám zepředu terénní vůz wehrmachtu. Vpředu seděl voják jako řidič a vzadu nějaký nadporučík a rotmistr. Pozdravil jsem je otočením hlavy směrem k autu. Vozidlo prudce zabrzdilo a zpátečkou zacouvalo k nám. Ten nadporučík na mě vykřikl: „Co si tady jen tak chodíte, neumíte pořádně pozdravit?“ Potom mi nařídil, abych se pořádně oblékl, předstoupil před auto a prošel kolem něj se zdviženou paží na pozdrav. Vyžádal si mé jméno, služební číslo a místo posádky a zapsal si je. Se slovy, „nechám vás potrestat“ mávl na řidiče, aby pokračoval v jízdě. Alois stál celou dobu beze slova vedle mě. Když jsem se na něho podíval, všiml jsem si, že zbledl jako stěna. Usmál jsem se na něj a citoval jsem upravený výrok z Götze von Berlichingena, „víš, co mi může…“. Po této příhodě byl Alois výřečnější a odpovídal mi na otázky. Protože po vstupu německého wehrmachtu do Sudet tam byly všechny české školy zavřeny, musel se Alois přestěhovat ke svým prarodičům do českého vnitrozemí, kde navštěvoval české gymnázium. Proto jsem se ho zeptal: „Chodíš ještě na gymnázium?“ Odpověděl: „Waltře, už dlouho ne. Jedu teď z Rackwitzu u Lipska. Jsem tam teď na nucených pracích v jedné letecké továrně.“

Chtěl jsem ho utěšit: „Určitě pro tebe jednou nastanou lepší časy.“ Zastavil se, vážně se na mě podíval a řekl: „Co to tady povídáš; dokud bude tahle válka, tak se mi lépe nepovede a až válka skončí, co z tebe bude, pokud budeš ještě naživu? Copak nevíš, co všechno se v téhle válce stalo; neslyšel jsi o Lidicích? Všechny lidi z téhle vesnice jste zastřelili. Na paži máš hákový kříž; až se jednou situace změní, jinak než si myslíš, bude s tebou a všemi Němci zle.“ Náš rozhovor takto pokračoval, až jsme došli do Chotovenky. Na poslední části cesty se rozohňoval pořád víc a já jsem byl stále zamlklejší, protože jsem nemohl proti jeho argumentům nic přesvědčivého namítnout. Krátce před naším rozchodem se mě ještě zeptal: „Půjdeš teď na policii?“ Tuhle otázku jsem nečekal a odpověděl jsem: „Co si o mně vůbec myslíš?“

„No jo, to jen tak, jak vypadáš.“ Moje poslední slova byla přání všeho dobrého a poznámka, že bych mu mohl, když to bude potřeba, rezervovat místo u okna ve společném masovém hrobě. Tato poznámka byla tehdy jednou z pitomých hlášek, když se člověk loučil s nějakým vojákem.

Nevěděl jsem, že Alois využil svou dovolenou k tomu, aby přes Čechy a Rakousko uprchl k Titovým partyzánům. Útěk se mu podařil a po válce se vrátil do naší vesnice jako bývalý partyzán a nyní armádní poručík. Čeští obyvatele naší vesnice se v té době domlouvali na shromážděních, co by měli udělat s Němci v závislosti na jejich chování vůči Čechům během války. Udělovaly se tresty jako jednorázový nebo vícenásobný výprask nebo uvěznění a předání soudu. Ve Světci, sousední vesnici, byli takto vydáni tři muži k veřejnému lynči. Pod dozorem je přivázali k židli postavené na návsi. Každý, kdo cítil potřebu, směl tyhle muže poplivat, zfackovat nebo nějak jinak ponížit. Potom tyhle muže ubili a odvezli je na hřbitov. Jedním z nich byl kapelník Fritz Kindermann. V roce 1938 pozdravil přijíždějící wehrmacht pochodovými písněmi své kapely.

Když se na jednom takovém shromáždění mělo rozhodnout o mém osudu, byl na něm přítomen Alois Pšenička. Postaral se o to, aby mi nebyl zkřiven na hlavě ani vlas. O jeho vystoupení a chování jsem se dověděl až v roce 1957. Tehdy jsem ho navštívil v Bílině i s jeho rodinou a chtěl jsem mu za jeho jednání poděkovat. Řekl mi: „Tehdy jsem to považoval vůči tobě za svou povinnost.“ Také Češi ve vesnici, kteří věděli o tom, že jsem byl u Waffen-SS mě neprozradili. To by v prvních dnech po válce znamenalo s největší pravděpodobností moji smrt.

Se třiceti muži a třemi truppführery jsem měl za úkol postavit na louce v Essenu nouzové ubikace. Už tam byly pro ně vybetonované základy. Postavili jsme jenom prefabrikované dřevěné stěny a komíny. Později jsme kopali úkryty před střepinami v podobě bunkrů. Každý bunkr byl deset až dvanáct metrů dlouhý, jeden a půl metru široký a dva metry vysoký. Do nich jsme vsadili předem připravenou dřevěnou konstrukci, pobili ji fošnami a potom jsme to všechno zasypali hlínou.

Skoro každý večer byl vyhlášen letecký poplach a nad hlavami nám létaly bombardéry. Rozsvítily se světlomety, které vypadaly jako dómy na obloze – fascinující pohled, kdyby nebyla válka. K tomu přibyla ještě střelba z protiletadlových kanónů. Vzduchem často hvízdaly střepiny, svištěly kolem nás, párkrát rozbily střechu nebo dopadly před vagóny, ale nikoho nezranily.

Během těchto pracovních nasazení jsme měli jednoho mrtvého. Jeden kamarád, když ráno vstal, stál vedle skříňky a chtěl se obléknout. Na skříňce byl přibitý hřebík k zavěšení ručníku. Když vlak přejížděl výhybku, vagón sebou trhl do strany. Toho chudáka kluka to odhodilo na bok tak nešťastně, že narazil hlavou na ten hřebík, který se mu zabodl hluboko do spánku. Toto neštěstí ho stálo život. Tahle událost námi hluboce otřásla. Ještě jsme nebyli zvyklí na pohled na mrtvého člověka, navíc na jednoho z nás. Všech se nás to hodně dotklo a byli jsme z toho smutní. Později jsme po jednom náletu v Essenu viděli na ulici ležet spálené lidi, už jenom 60 centimetrů velké.

Pracovní pobyt v Essenu trval dva měsíce. Potom došlo k tak těžkému náletu, že tam už nemohl přímo zajíždět vlak. Proto nás do Essenu vozili přes řeku Vezeru. Někdy to bylo s tou protiletadlovou palbou a nálety skutečně hodně nepříjemné.

V polovině listopadu nás odvezli zpátky do Freiburgu. Zde se pak konal formální základní výcvik nově nastoupivších příslušníků pracovní služby. Tady se odehrála ještě jedna příhoda. Museli jsme nastoupit do velké jídelny ve Freibergu. Seděli jsme ve čtvercovém uspořádání na železných židličkách s dřevěným sedátkem. Před námi seděl starší člověk s knírem. Říkal si generalarbeitsführer „starců“. Byl to skutečně starší muž, už dost přes šedesát let. Vyprávěl o svém životě, jak sloužil v první světové válce jako důstojník, že neměl po válce žádnou perspektivu a šanci, byl nezaměstnaný, a když byla zřízena pracovní služba, že se k ní přihlásil a přes svůj vyšší věk byl připraven ještě sloužit Německu. Tak se stal v pracovní župě Sasko generalarbeitsführerem. Na výložkách měl spoustu zlata. Potom vykládal o robotě, a jak bylo v Duryňsku ještě krásně, když museli rolníci chodit na robotu. Tehdy byly cesty v dobrém stavu a vždycky byl všude pořádek. Podle jeho názoru by bylo dobré, kdyby se robota znovu zavedla. Díky ní bychom měli zase krásnější krajinu a lidé by byli disciplinovaní. Nakonec se zeptal: „Máte nějaké otázky?“ Postavil jsem se a představil se: „Untertruppführer Scheinpflug, pocházím z Československa, ze Sudet. Jako děti nás vozili vždycky do Teplic, kde je památník, kterému se říká ‚Kudlichův pomník‘. Všechny obce na něj věnovaly jeden kámen. Na každém tom kameni bylo vytesáno jméno té vesnice a vytvářely podstavec sloupu. Na tom sloupu bylo napsáno: ‚K poctě Hanse Kudlicha, osvoboditele rolníků ze severních Čech‘. Kudlich byl tedy vůdce rolníků, kterému se zřídil tenhle pomník jako osvoboditeli rolníků ze severních Čech.“

Vyprávěl jsem tomu od „starců“, že se v Teplicích považovalo za důležité toho osvoboditele rolníků uctít. Zavedení roboty by přece znamenalo krok zpátky. Přece se rolníci nemohou nutit k robotě. Pro rolníky to představuje nesvobodu a robota se v dnešní době už nedá obhájit. Ale toho starého pána to dost rozčílilo a popotahoval se za knír. Velitel mé čety oberfeldmeister Piek řekl: „Zbláznil ses Scheinpflugu? Zavři klapačku!“ Ale už bylo pozdě, já jsem se zeptal. Přednáška byla ukončena, ale pro mě to nemělo žádné důsledky. Piek ještě řekl: „Copak ses pomátl, jak můžeš pokládat takové otázky? Ty seš úplnej pitomec!“ V duchu měl ale jistě trochu radost, protože nacista to určitě nebyl, to jsem tu a tam podle jeho řeči poznal. Svou prostořekostí vůči generalarbeitsführerovi „starců“ jsem na sebe bohužel upozornil.

Na podzim 1993 jsem se svým bratrem Tonim a jeho manželkou a Ilsou navštívil Česko. Chtěl jsem Tonimu jednou ukázat místo, na kterém vyrůstal. Bylo mu teprve šest let, když odtud odcházel. Při této příležitosti jsem u Teplic hledal Kudlichův pomník a našel jsem ho. Češi ho skoro úplně zničili a rozbili těžkou technikou. Dvacet metrů od pomníku leželo dosud několik kamenů. Daly se na nich ještě přečíst názvy obcí. Ale kámen vesnice, ve které jsem žil, Chotovenka, tam už nebyl. Na pomníku chyběla bronzová deska s portrétem Hanse Kudlicha. Na něm napsané věnování bylo odsekané majzlíkem. Tenhle pohled mě šokoval, bolelo mě to. Tento pomník už nebude určitě nikdy obnovený do té podoby, jakou kdysi měl. (Pomník byl později rekonstruován na původním místě – pozn. překl.).

Jak jsem se už zmínil, dostal jsem příkaz odjet do Radolfzellu a tam 9. února 1944 nastoupit. Odevzdal jsem svou uniformu RAD. Už předtím jsem si nechal z domova poslat civilní oblečení, ale už mi nesedělo. Všechno bylo moc úzké a krátké a knoflíky jsem nezapnul. Potom jsem ještě jednou zajel domů, i když jsem to neměl vůbec povolené, a pak jsem projížděl půldruhého dne Bavorskem do Radolfzellu.

2. JAKO ABSOLVENT PODDŮSTOJNICKÉ ŠKOLY V RADOLFZELLU
U BODAMSKÉHO JEZERA

OD 9. ÚNORA 1944 DO 6. ČERVNA 1944

Kasárna v Radolfzellu byla hodně velká. Dlouhé budovy byly uspořádány do čtverce. V každé budově byl ubytován jeden prapor, vždy jedna rota na patře. Byly to dlouhé řady místností, každá pro deset mužů. Náš prapor se považoval za elitní, alespoň jsme tak byli vždy označováni.

Všichni žáci byli stejně jako já poddůstojníky pracovní služby a už u ní sloužili rok. Byli důkladně vycepovaní a také sportovně pořádně trénovaní. Z těchto lidí se měla sestavit naše elitní jednotka. Odehrávalo se to za velkého nadšení.

Byli jsme oblečeni takto:

- pracovní uniforma sestávající ze šponovek a blůzy, dvou vložek do límce, čepice;

- vycházková uniforma tvořená dlouhými kalhotami a blůzou, k tomu dvě vložky do límce a čepice;

- pár šněrovacích bot, dva páry dlouhých podvlékaček, dva páry nátělníků;

- dvě sportovní trička, dvoje sportovní trenýrky, keprový oblek, cvičební úbor;

- pár vlněných rukavic, tři páry vlněných ponožek, dva páry onucí, kabát uniformy;

- batoh.

Jako součásti výstroje jsme dostali opasek, bodák, chlebník, polní láhev, plynovou masku, skládací lopatku, jídelní misku, ocelovou přilbu a protiplynovou plachtu.

Byli jsme považováni za motorizovanou pěchotu a měli jsme následující výzbroj:

na deset mužů dva kulometčíci, každý s kulometem model MG 42, dva nosiči munice a jeden záložní kurýr. Ti k tomu dostali každý pistoli P38, pět mužů mělo karabinu 98 K, z nich jeden s optickým mířidlem jako odstřelovač, jeden s vrhačem granátů. To bylo zařízení, kterým se daly vystřelovat granátům podobné nálože na vzdálenost až 350 metrů. Tato zbraň byla také protipancéřová. Gruppenführer a jeho zástupce byli vyzbrojeni samopaly.

Denní režim začínal budíčkem v šest hodin, následovala pět až deset minut dlouhá rozcvička, mytí, oblékání, úklid ložnic, snídaně. Od 7:30 do 8 hodin výuka rozeznávání tanků a letounů nebo něco o chemických věcech, v osm hodin nástup k výcviku venku.

Potom se pochodovalo na tak zvanou „plochu idiotů“. Ta se nacházela tři kilometry za kasárnami. Byly tam vybudovány zákopy, překážky z ostnatého drátu, dřevěné překážkové stěny a kulometná hnízda. Ačkoliv to k ní nebylo daleko, přes naši fyzickou trénovanost nás stála cesta tam hodně sil, protože jsme nesli kulomety. Bez zásobníku vážil třináct kilogramů. Všechny ty věci, co jsme nesli na opasku, měly dalších šest až osm kilogramů. Ať byl člověk štíhlý nebo ne, vždycky to dřelo do boku. Potom to neustálé k zemi, vztyk, a tak to šlo celé dopoledne. Kus před kasárnami vyvolal velitel čety něčí jméno a nařídil: „Převezmete četu a tři minuty před dvanáctou hodinou mi budete hlásit, že je nastoupena na kasárenském dvoře.“

Času bylo tak málo, že se tahle cesta dala zvládnout jen stálým během. Tomu chudákovi tak nezbylo nic jiného, než říct: „Četo, na můj povel, pozor, vpravo v bok, během vpřed!“ Tak to probíhalo každý den dvakrát, pokaždé před dvanáctou a sedmnáctou hodinou. Vzdálenost, kterou bylo potřeba uběhnout, se postupně prodlužovala. Zpočátku to bylo 1,5, potom dva, pak tři, pak čtyři kilometry. Nakonec jsme každý den běhali dvakrát deset kilometrů. To nám zvyšovalo kondici. Někteří z nás to nezvládali a měli potíže se srdcem. Zvlášť nepříjemné bylo to, že zbraň se směla přehazovat z jednoho ramena na druhé jenom na povel. To přinášelo pořádné trápení. Při těchto pochodech jsme měli často slzy v očích a museli jsme pevně zatínat zuby.

Výcvik jsme absolvovali s různými zbraněmi, jako pistole 08, P38, karabina 98K, samopal EMP 44, útočná puška vzor 44, kulomet model 42, vrhač granátů ráže 80 mm, malá a velká pancéřová pěst, panzerschreck neboli hovorově roura od kamen, plamenomet. Se všemi těmito zbraněmi jsme měli ostré střelby. K tomu jsme se učili používat vajíčkové granáty a granáty s rukojetí, signální rakety, odjišťování a kladení min. Měli jsme pořadová cvičení, nácvik boje zblízka se zbraní a bez ní, taktiky útoku družstva, čety a roty. Učili jsme se o účincích chemických zbraní, například tabunu, sarinu, yperitu a o ochraně proti nim. V lekcích identifikace jsme se učili rozeznávat nepřátelské letouny a tanky a také jsme absolvovali základní kurs první pomoci.

Bylo to v únoru nebo v březnu a často jsme byli úplně promoklí. Při nástupu do služby jsme mohli mít oblečení mokré, ale nesmělo být špinavé. Dělali jsme to proto tak, že když jsme přišli na ubikaci špinaví od hlíny, šli jsme v úplné uniformě pod sprchu, abychom se očistili. Potom jsme uniformu vyždímali, zase si ji oblékli a tak jsme třeba při mínus patnácti stupních Celsia šli do služby. Vyměnili jsme si jenom spodní prádlo, ale od mokré uniformy bylo také ihned vlhké. Je zvláštní, že jsme nebyli nachlazení, ani jsme nedostali chřipku. Kdyby ji někdo skutečně dostal, tak by byla pořádná. Nakonec jsme všechny tyhle těžkosti zvládli docela dobře.

Mrzli jsme většinou jenom v době nástupů, při nich jsme se klepali zimou a cvakali zuby. Pak se ale pochodovalo, běhalo, zalehávalo a vstávalo, zase běhalo a útočilo a podobně. To nás zahřívalo. Potom jsme běželi do kasáren, protože tam bylo tepleji. Znovu jsme se osprchovali. V ložnicích bylo takové teplo, že jsme se opět z toho vzpamatovali. Teď se čistily zbraně a ostatní věci, látaly se ponožky, mylo se a utíralo nádobí, aby se jídelní miska pořád leskla.

Základní požadavek spočíval v tom, že jsme se museli neustále pohybovat poklusem. Kasárenský dvůr byl hodně velký a kuchyně byla naproti bloku, kde jsme byli ubytováni. Museli jsme tedy nejméně dvakrát denně, v poledne a večer, ten dvůr přeběhnout. Pokud někdo tento příkaz k neustálému běhání nedodržoval, instruktor, který ho uviděl, mu nařídil ten dvůr několikrát přeběhnout sem a tam.

Když se někomu podařilo mezi kasárenským blokem a kuchyní úspěšně přejít, říkali jsme tomu, že složil zkoušku na svobodníka.

Jak jsem už uvedl, kasárenské bloky byly hodně dlouhé. Na našem patře jsme měli dvanáct ložnic po deseti mužích. Skoro všichni unterscharführeři nás šikanovali. Službu konající přišel na patro a zapískal na píšťalku. Teď se očekávalo, že z každé ložnice vystoupí před dveře jeden voják. Během tří až pěti vteřin musel voják z prvního pokoje vykřiknout číslo místnosti. Potom muselo vyvolávání čísel pokojů pokračovat bez přerušení až ke dvanáctému pokoji. Nedej bože, aby se něco popletlo, to se pak deset minut cvičilo předstoupit a ustoupit. To ubíralo čas, který jsme potřebovali k oblékání a dalším přípravám do služby. Tato procedura se konala několikrát denně, ačkoliv jsme měli v pokojích instalované reproduktory, které se mohly centrálně použít k hlášením. Nejhorší to bylo v noci, když někdo musel na záchod. Byl jsem na 4. pokoji a záchody byly na pravé straně úplně vzadu. Muselo se na ně jít asi 40 až 50 metrů. Když tam šel člověk pomalu, vyšel ze služební místnosti unterscharführer a vykřikl: „Copak, takhle chodí rekruti? Plížit se!“ A museli jsme se plížit až na záchod. Pokud člověk kolem služební místnosti přebíhal, tak službu konající poddůstojník vykřikl: „Cože, vy rušíte klid službu konajícího unterscharführera? Zbláznil jste se? Plížit se!“ Tak to probíhalo každý večer. Bylo to psychicky vyčerpávající a pokoušeli jsme se toho zbavit. V našem bloku byla dvě schodiště po jednom na obou jeho koncích. Šli jsme tři až čtyři metry po chodbě, seběhli jsme po schodech, potom poklusem po zasněženém dvoře a druhým schodištěm nahoru na záchod. Byli ovšem tací, kterým se to nechtělo dělat. Ti močili vedle schodiště do sněhu. Ráno to bylo samozřejmě vidět. Nastal pochopitelně kravál a celá rota dostala zabrat, aby byla potrestána prasata, která těm unterscharführerům močila u schodů.

Instruktoři měli ještě jeden trik, ale nepoužívali ho všichni. Na oknech jsme měli zatemňovací rolety. Některé z nich už byly opotřebované a pronikalo jimi světlo. Měli jsme zakázáno věšet na okna deky, ale přesto jsme to dělali. Jeden z nás vždycky dával pozor, až bude službu konající poddůstojník před vyhlášením nočního klidu obcházet blok. Potom jsme ty deky zase sundali. Pokud jsme byli přesto někdy přistiženi, že jsme zapomněli řádně zatemnit, instruktor si pokaždé zavolal všechny velitele místností nebo vojáky, kteří měli v místnosti službu (denně se střídali). V tu dobu nebyli většinou odpovídajícím způsobem oblečeni a často neměli ani na nohou ponožky. Instruktor pak s nimi oběhl kasárenský blok a vítězoslavně volal: „Tak se podívejte, vy stratégové, vidíte prosvítat tím zatemněním světlo? Může sem přiletět průzkumný letoun. Pozorovatel nahlásí místo, kde spatřil světlo, do Anglie. Odtamtud odstartují bombardéry a musíme počítat s tím, že dojde k náletu na náš objekt. Ohrožujete své druhy, chápete to, vy hlavy skopové?“

Výraz „hlavy skopové“ se považoval za zdvořilou formu pojmu „hovado“ nebo „vůl“. Takové a podobné vyjadřování bylo úplně běžné. Tehdy jsem měl dojem, že unterscharführeři, kteří nám místo „volové“ říkali „hlavy skopové“, se považovali za něco lepšího. Ale byli mezi nimi někteří úplně odporní. Když jsme po dopoledním drilu a tvrdé fyzické námaze stáli s podlamujícíma se nohama, svěšenými rameny a předkloněnou hlavou lapající po dechu před takovým instruktorem, slyšeli jsme ho jenom řvát: „ Nestůjte tam jako zbouchnutá štěnice, hlavu vzhůru, vypnout prsa, kolena napnout, zadek stáhnout. Stojíte tam pokroucený jako paragraf!“ Tenhle tón patřil k všednímu dni a nijak zvlášť jsme si ho nebrali. Jenom nepřipouštěl navázání jakéhokoliv bližšího vztahu s instruktory. Respektovali jsme je, ale neměli jsme k nim žádnou úctu.

Tak se postupně všechna okna zkontrolovala a ty kluky tam drželi a poučovali půlku noci. Třesoucí se zimou přišli mezi jednou a půl druhou ráno zase nahoru a padli do postele. Ráno museli vstávat stejně jako ostatní. Další večer se odehrávalo většinou to stejné.

Byli to v podstatě tři unterscharführeři, kteří s námi tyhle věci prováděli. Nenáviděli jsme je jako mor. Tihle nás neustále zastrašovali. Nejraději bychom je zabili, ale to samozřejmě nešlo. Nejhorší to měli kluci, kteří nesplnili při ostrých střelbách limity. Stanoveným požadavkům vyhověla vždycky jen třetina jednotky. Ta směla po střelbách odejít zpátky do kasáren normálním pochodovým krokem. Naštěstí jsem k ní patřil. Ti, kdo limit nesplnili, si museli nasadit plynovou masku, předběhnout ty pochodující, zalehnout a přestát simulovaný útok, který se tehdy vyhlašoval povelem: „Tanky zprava, tanky zleva, letouny zepředu!“ Pak se museli zase zařadit a zaznělo „plynové masky sundat, plynové masky sbalit“, 200 až 300 metrů se pochodovalo společně a potom zase přišel povel „mizerní střelci plynové masky nasadit, vpravo z útvaru vystoupit, tanky zprava, letouny zleva, zalehnout, plížením vpřed!“ Potom nás museli dohonit a třikrát nás oběhnout. Tak to šlo po celých sedm kilometrů až do kasáren. Došli tam úplně vyřízení s vyplazeným jazykem a totálně propocení. Tyhle muže tak buzerovali jen tehdy, když udělali při střelbě nějakou chybu a netrefili terč. Bylo to ošklivé a kruté, jak je pérovali. A tím sekýrováním se stejně nenaučili střílet.

Tenkrát na základním výcviku jsem jako odměnu za dobrou střelbu dostal knihy. Jako nejlepší střelec roty jsem jednou dostal knihu stíhacího pilota Wernera Mölderse, později, jako nejlepší střelec praporu knihu „Vítězství na východě“. Knihu o Wernerovi Möldersovi jsem si přečetl, tu druhou ne.

Jednou jsem při střelbách pomohl dobrému kamarádovi z družstva. Domluvili jsme se, že až budeme ležet na střelnici vedle sebe, vystřelím pokaždé jednu ránu do jeho terče. Pomohl jsem mu tak k jednomu zásahu a on splnil střelecký limit. Tenhle podfuk se samozřejmě nesměl prozradit, jinak bych byl zcela určitě potrestán. Ovšem náš trik se nedal použít vždy.

Není to sice nijak významné, ale pokusím se sepsat jména mužů, kteří patřili do mého družstva:

Helmut Schmeißer z Erfurtu

Prostřednictvím jednoho spřáteleného lovce z Erfurtu, Wernera Voigta, jsem se náhodně dověděl o jeho existenci. Rád bych se s ním někdy sešel, ale on nechtěl s Wernerem o Radolfzellu vůbec mluvit. Nechtěl dát nic najevo, ale prozradil se, když dodal, že Radolfzell zná.

Horst Große z Výmaru

Byl absolventem gymnázia a považoval se za někoho lepšího. Mockrát nás to také nechal pocítit. Po následující příhodě se jeho chování změnilo k lepšímu.

Při každodenním běhu do kasáren jednou došly Horstovi síly. Člověk prostě měl někdy horší den a právě to se Horstovi stalo. Měl funkci druhého kulometčíka a kromě normální výstroje a výzbroje nesl na zádech náhradní hlaveň a v rukou dvě plechové krabice se střelivem. Běžel zjevně na pokraji vyčerpání, fyzicky a nervově vyřízený, v hlubokém předklonu, sténající a lapající po dechu, takže to vypadalo, že se musí každou chvíli sesypat. Instruktor Nolle na něho křikl: „Große, nepředstírejte únavu a držte se ve skupině!“ S Hansem Reschkou jsme při běhu vzali Horstovi ty krabice se střelivem, aby to měl lehčí a stačil nám. Instruktorům se tyhle věci nelíbily. Když to zpozorovali, dávali často povel: „Vraťte to, on to musí zvládnout!“ O této události jsme s ním nemluvili, ale od té doby Hans už nebyl tak arogantní.

Ještě něco ohledně zátěže, kterou jsme museli vydržet. Cvičili jsme také s těžkým kulometem a minometem ráže 80 mm. Museli jsme proto tyto zbraně nosit do terénu. Lafeta ke kulometu, která z něj dělala těžký kulomet, byla z ocelových trubek. Nebyla podstatně těžší než samotná zbraň – vážila 15 kilogramů a nepředstavovala velký problém. S minometem to bylo poněkud horší. Základová deska měla kolem 13 kilogramů a nosila se na dvou řemenech na zádech. Odpalovací roura vážící osm kilogramů se nosila zavěšená na rameni.

Dvounožka vážila kolem sedmi kilogramů a dala se také přenášet na řemenech na zádech. Obsluha byla pětičlenná – tři muži nosili zbraň a dva střelivo.

Protože ti dva nosili při cvičeních jen slepé granáty, předpokládalo se, že se těch pět mezi sebou střídají, ale nebylo to na povel. Tyto zbraně jsme na kilometrové vzdálenosti samozřejmě nejen nosili, ale museli jsme je také obsluhovat, abychom se z nich naučili střílet.

Hanni Leikam z Norimberku

Byl to dobromyslný kluk. Ve Francii mu to utrhlo nohu a nevím, jestli ještě žije.

Gerhard Flagg z Beutenu v Horním Slezsku

Choulostivý, ovšem velice veselý a vždy přístupný žertování. Údajně to schytal také ve Francii.

Horst Ossau z Gumbinnenu ve Východním Prusku

Řidič družstva, který spal stále připraven k jízdě. Bláznivý šofér. Ve Francii si hrál s letouny na honěnou. Když na něj nalétávaly, prudce zabrzdil a zahnul stranou. Měl radost z toho, když vystřelily, ale netrefily. Měl nervy jako špagáty. Jeho otec měl ve východním Prusku dopravní firmu. Auto řídil už jako kluk. Pro svou odvahu byl u důstojníků nejoblíbenějším řidičem.

Gerhard Thieme z Halle

Byl v obličeji pihovatý a neměli jsme s ním moc přátelské vztahy. Ale potěšil nás, když jednou hodil našemu unterscharführerovi cvičný granát na hlavu, takže padl k zemi a chvíli byl v bezvědomí. Tenhle chlápek předtím řval: „Ano, pánové, chtěl bych vidět vyboulené přilby!“ Tak Thieme vzal dýmovnicový ruční granát a hodil mu ho na hlavu. Tím si u nás získal na delší dobu velké uznání.

Walter Dubs ze Švábska

Klidný a vyrovnaný. Mluvil zásadně dialektem. Byl prvním z družstva, kdo padl ve Francii.

Horst Ossig z Calbe

Příjemný kluk, dobromyslný a vždy ochotný pomoci jako dobrý kamarád. Byl to syn sedláka a žil v trojúhelníku, kde ústí řeka Sála do Labe. Po válce jsem se několika bývalých spolužáků ptal, jestli to místo znají, ale jestli Horst ještě žije, jsem se nedozvěděl.

Hans Arweiler ze Saarlauternu

Už jako osmnáctiletý měl husté vousy. Kvůli nedostatku času se občas nestihl ráno oholit a pak ho instruktoři kritizovali: „Arweilere, vy se hlásíte napůl oholený!“ Nařídili mu pořádné oholení, takže se musel holit dvakrát denně. To se stávalo dvakrát až třikrát týdně. Z téhle šikany byl kvůli všeobecnému nedostatku času někdy úplně vyřízený.

Hans Reschka z okolí Gleiwitze (nyní Gliwice)

Syn mlynáře, který nás často zásoboval lístky na bílý chleba.

Při vší té šikaně nastávaly také občas situace, ze kterých jsme měli velkou radost. Zvlášť jedné historce jsme se museli smát. Pod parním topením v naší místnosti stály vždy dvě konvice na kávu. Podlaha musela být neustále tak čistá, aby se v ní člověk viděl jako v zrcadle. Voják, který měl službu, musel jít ráno s těmi konvicemi do kuchyně. Jak už bylo řečeno, musel tam vlastně běžet. Konvice naplnil kávou z velkých kotlů. Z nich musel naplnit porcelánovou konvici poddůstojníkům. Potom přišel s konvicemi do naší místnosti, kde jsme snídali. Jednou ráno kdosi z nás hledal ponožky, které si večer dal na topení usušit. V tu chvíli vešel dovnitř se širokým úsměvem na tváři nosič kávy a řekl: „Nenadávej tak, instruktoři teď popíjejí vývar z ponožek.“ Došlo k tomu tak, že jedna ponožka v noci sklouzla s topení do konvice na kávu. Voják ve službě konvice vzal, nechal je naplnit kávou a teprve když z jedné z nich lil kávu do porcelánové konvice poddůstojníků, všiml si, že v ní plave ponožka. Mohli jsme se radostí zbláznit, že instruktoři mají v kávě ponožku jednoho vojáka. Ale jak jim ta káva chutnala, jsme se nedověděli.

Jednou jsme cvičili na louce plížení a plazení lesíkem. Terén se tam mírně zvedal. Plížení znamenalo pohyb vleže na břiše, při kterém se směly používat lokty a kolena a zadek musel být přitisknutý k zemi. Při plazení se k témuž pohybu směly používat jen prsty na rukou a špičky prstů na nohou. Bylo povoleno se rukama přitáhnout za kořen nebo strom. Nolle stál asi dva až tři metry od okraje lesíka a pozoroval náš výkon. Často vykřikl: „Držte zadky dole; družstvo o 50 metrů zpátky a odtamtud krytí plížením a plazením k okraji lesa vpřed!“ Někdy tak poslal dozadu jenom jednoho nebo dva vojáky. Cvičili jsme to dvě hodiny. Když jsme se všichni dostali k okraji lesa, otočil se k nám Nolle zády a vykřikl: „Nolleho družstvo, šikmo vlevo před námi nepřátelská pěchota, hledáček 200, MG 50, pušky 5 ran, pal!“ Tenhle den jsem byl střelcem z kulometu. Nolle stál necelé tři metry ode mne přímo ve směru střelby. Nevystřelil jsem, a když rachot střelby utichl, řekl jsem: „Unterscharführere, stojíte přímo v nařízeném směru střelby.“ Otočil se ke mně obličejem a zařval: „Vy jste se zbláznil, proveďte můj rozkaz!“ Tak jsem mu vypálil padesát slepých nábojů jednou dávkou do zadku a stehen. Uskočil na stranu, chytl se za zadek a zvolal: „Proč nestřílíte krátkými dávkami?!“ K tomu musím říct, že cvičné nebo slepé náboje měly projektil z měkkého dřeva a také prachová náplň byla menší než u ostrých nábojů. Ale při střelbě na několik metrů na nechráněné tělo mohly způsobit vážná poranění a proto to bylo zakázáno.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Z Chotovenky do války.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.