ARNOŠT VAŠÍČEK

ZKÁZY
A ZÁZRAKY

MYSTERY FILM

Ostrava 2013

Arnošt Vašíček: Planeta záhad - Zkázy a zázraky

Mystery Film, Ostrava 2013

1.vydání Baronet Praha 1999

Copyright © Arnošt Vašíček

Veškerá práva vyhrazena (All rights reserved)

Tato kniha ani jakákoliv její část nesmí být publikováná, kopírována, elektronicky ani

jiným způsobem šířena bez výslovného povolení.

Vydal: Arnošt Vašíček – Mystery Film, Mánesova 20, Ostrava 2

Fotografie©Arnošt Vašíček

Obálka, grafická úprava a sazba Daniele Janošců

Mystery Film

Ostrava 2013

ISBN 978- 80-87730-19-5

Nevysvětlitelná zmizení

Proslulý americký iluzionista David Copperfield představil v roce 1998 nový program nazvaný You. V jedinečné kouzelnické show vršil jeden ohromující trik za druhým. Dokázal se rozpůlit v pase, takže dolní polovina těla kráčela vedle horní, dvěma půvabným divačkám vyměnil spodní prádlo, aniž by je svlékl, nechal se uzavřít do krabice, aby se vzápětí nevysvětlitelně zhmotnil uprostřed nabitého sálu a v jediném okamžiku proměnil původně různé listy v dlaních tisíců přítomných v kartu se stejným symbolem.

Nesporným vrcholem se stalo „vymazání ze světa“ třinácti náhodně vybraných diváků. Mág rozhodně nemohl jejich volbu ovlivnit a neměl možnost se svými „oběťmi“ předem zkoušet. Při představení 3. prosince v Praze třináct jedinců vystoupilo na stupínek, usadilo se na židle, bylo zakryto závěsem a vzápětí nevysvětlitelně zmizelo. Po skončení představení se celá třináctka náhle ocitla u vchodu do haly. Všichni „absolventi zmizení“ byli sužováni podivnou tísní a těžce definovatelnými pocity. Nikdo z nich ani netušil, co se s ním v uplynulých chvílích dělo a jakým způsobem byl přemístěn z pódia ke vchodu. Nikdo necítil sebemenší náznak pohybu, nemanipulovalo s nimi technické zařízení ani jiné osoby, nezaznamenal žádné doteky, jen děsivé ticho, prázdnotu a chlad. Byla jejich paměť vymazána pomocí hypnózy, nebo existuje jiné vysvětlení?

Obdobná tajemná zmizení, zázračné úniky ze svěrací kazajky, pevně svázaných řetězů, neprodyšně uzamčených beden a dalších nepřekonatelných překážek jsou už od dávnověku oblíbenými kousky kouzelníků. Naprostá většina z nich je jistě pouhý trik a dokonale připravená iluze. V ojedinělých případech se nás ale zmocňuje podezření, zda výjimečně úspěšní mágové přece jen nenašli cestu, jak krátkodobě pokořit fyzikální zákony, zda nedokázali rozložit své či cizí tělo na molekuly a nenechali je putovat prostorem. Zvlášť když přenos z místa na místo skončil tajemnou tragédií.

Osudný trik

V roce 1935 si mnoha povedenými kousky proslavený iluzionista Jack Harrison pronajal pozemek v londýnském Hyde Parku a na něm nechal vybudovat amfiteátr pro deset tisíc diváků. Uprostřed, jako pohádková chaloupka na muřích nožkách, stála na ocelových sloupcích 185 centimetrů vysoká dřevěná bedna uzavřená dveřmi s bytelným zámkem. Několik desítek dobrovolníků mohlo bednu důkladně prozkoumat zvenčí i uvnitř a potvrdit, že nemá dvojí stěny, tajný východ a ani není opatřena žádným jiným zařízením umožňujícím provedení jakéhokoli triku. Jack Harrison vstoupil po schůdcích do bedny. Jeho asistent uzamkl dveře, schůdky odstranil a z pistole vypálil pět ran do vzduchu. Po krátké chvíli napětí byly dveře opět otevřeny. Bedna zela prázdnotou. Publikum překvapeně zíralo, jak ji pomocníci nastavují do všech stran. Záhy Jack Harrison vystoupil ze svého mercedesu, který stál zaparkovaný asi patnáct metrů od bedny, na samém okraji travnatého jeviště. Dav šílel. Několik nedůvěřivců ihned začalo pročesávat park, aby našlo tajnou chodbu v podzemí. Marně.

Harrison nikdy svá jedinečná čísla neopakoval, tentokrát ale výjimečně svolil k repríze s tím, že vzdálenost k vozu bude prodloužena na sedmdesát metrů. Při novém představení vešel opět do bedny, která vzápětí osiřela. Publikum aplaudovalo vstoje. Byly to předčasné ovace. Po úspěšné předehře nastoupilo šokující finále. Z mercedesu nikdo nevystoupil. Na sedadle ležely pouze iluzionistův klobouk a ebenová hůl. Rozpačití asistenti důsledně prohledávali areál, trávník pod bednou i v okolí byl do hloubky dvou metrů rozkopán. Nikde se nenašla jediná stopa. Harrison před zraky deseti tisíců diváků navždy zmizel.

Byl to pouze další dokonalý trik? Ztratil se Harrison záměrně, aby žil kdesi jinde a pod jiným jménem? K takovému kroku, jak se zdá, neměl žádný důvod.

Jeho kariéra kouzelníka byla více než úspěšná a přinášela mu obrovské zisky. Netrápily ho dluhy ani mrzuté patálie se ženami. Nic mu nescházelo, a pokud je známo, nebyl vystaven vydírání či jiným nepříjemnostem. A je zde ještě jedna značně podivná okolnost: nikdo z Harrisonových asistentů neměl ani zdání, jakým způsobem je přenos z bedny do vozu prováděn. Pokud šlo o technicky dokonale připravenou iluzi, složitá příprava jistě vyžadovala pomoc a spolupráci dalších osob. Ale tak tomu prokazatelně nebylo. Kouzelník spoléhal pouze na své síly a schopnosti. Znamená to, že se skutečně dokázal jakýmsi neznámým způsobem neviditelně přemístit z jednoho místa na druhé, a že jeho zmizení bylo tedy dílem osudné chyby při provádění této teleportace?

Účastníci nešťastného představení přiznávali, že Harrison již při příchodu na jeviště vypadal ustaraně, jeho jindy tak usměvavá sebevědomá tvář zbledla a jevila znaky nervozity. Vyústily tělesné indispozice a nedostatečná míra soustředění v neodvratnou katastrofu? Bylo definitivní zmizení v bezedné propasti času a prostoru zákonitý důsledek výpadku koncentrace? Jak je možné, že se v mercedesu objevila část oblečení, ale samotný kouzelník tam nedorazil? Co mu zabránilo dokončit „zázračný“ přesun? Zůstal uvězněn kdesi v půli své unikátní cesty?

Šokující únosy

Překvapivé bleskové přenosy z místa na místo nejsou vždy dílem promyšleného záměru. Někdy jde o svéráznou hříčku neznámých sil. Lidé, kteří takovouto teleportaci prožili, se považují za oběti únosu a vůbec nechápou, co jejich traumatizující zážitek vyvolalo.

V roce 1655 inkvizice nechala upálit jednoho muže za spolupráci s ďáblem. Nešťastník byl vmžiku přenesen z Goa ve východní Indii do Portugalska, což představuje vzdálenost asi 8000 kilometrů. Odsouzený si vůbec nedokázal

představit, jak k tomu došlo. Od planoucí hranice ho to ale nezachránilo.

Dobře zdokumentovaný je i případ španělského vojáka Gila Pereze, který 25. října roku 1593 zmizel ze stráže ve filipínské Manile, aby se vzápětí – silně zmatený – objevil před guvernérským palácem v hlavním městě Mexika. Ve zlomku sekundy tak urazil asi 16 000 kilometrů. Závratnou rychlost jeho šokujícího přeletu „teleportačním tunelem“ potvrzuje další zajímavá okolnost. Perez se ze své původní strážní hlídky „vypařil“ 25. října ráno a v Mexiku se objevil 24. října večer. To přesně odpovídá časovému rozdílu mezi oběma místy. Když v Manile již vládne nový den, Mexiko se teprve začíná loučit se včerejškem.

Většinou je takovýto přenos pouze jednostranný. Člověk se neznámo jak dostane na vzdálené místo a musí se vlastními silami dopravit na původní stanoviště. Jindy, jako kdyby vlastnil zpáteční lístek, se na okamžik ocitne v absolutním jinde a poměrně rychle se zase vrátí zpět.

Na sklonku sedmdesátých let 20. století bydlel pan A. P. s manželkou a dcerou teprve krátce v rodinném domku poblíž Olomouce. A tehdy prožil něco, čemu sám odmítá uvěřit. „V sobotu večer u nás byla moje matka, která bydlí nedaleko. Se ženou se zabývaly pletením a já sledoval televizi. Asi o půl jedenácté se matka rozhodla odejít. Šel jsem rozsvítit světlo v chodbě, na verandě a venku před domem. Přes skleněnou výplň dveří jsem se díval, jak matka vychází z branky, a pak jsem zhasl venkovní světlo. Přesně s cvaknutím vypínače jsem se náhle ocitl na chodbě domu, který dobře znám, ale který se nachází více než sto kilometrů od nás. Sužován rozpaky jsem se neodvažoval pohnout a vzápětí jsem se stejně tajemně vrátil domů. Ne však přesně na stejné místo. Stál jsem ve tmě, šmátral rukama a nahmatal kliku. Otevřel jsem a zjistil, že stojím za dveřmi na schodech do sklepa. Byl jsem zmatený, nechápal jsem, co se vlastně stalo a vůbec netušil, jak dlouho to trvalo. Po návratu do obýváku jsem si sedl do křesla a začal uvažovat. Manželka si ničeho nevšimla, pletla klidně dál, nemohl jsem tedy být pryč dlouho, snad deset minut. Od vypínače na verandě ke schodišti do sklepa je dobrých sedm metrů. Mohl jsem tuto vzdálenost ujít, aniž bych si toho byl vědom? Později se přidaly další otázky. Při své nečekané návštěvě onoho vzdáleného domu jsem zaregistroval určité malé změny vybavení a rozestavení nábytku. Pak se ukázalo, že tyto detaily přesně souhlasí se současným stavem. Byl jsem tam tedy doopravdy, anebo naopak obraz domu přicestoval ke mně?“

Podobnou otázku si klade i Zdena Novotná z Prahy. „ Seděla jsem doma na gauči a poslouchala skladby Antonína Dvořáka. Najednou jsem byla přenesena do zcela prázdné místnosti. Stěny, strop i podlahu tvořily holé kameny bez omítky. Na jedné straně bylo okno, nahoře do oblouku, a v další stěně se nacházel vchod stejného tvaru. Připadala jsem si jako ve starodávném hradu, když se ve dveřích objevila postava ženy v bílém. Pak výjev zmizel a já byla zpět ve svém pokoji. Po několika letech mi jedna známá ukazovala fotografie a turistické prospekty z dovolené v Turecku. Na jednom z nich jsem poznala místnost, v níž jsem se tehdy tak zvláštním způsobem ocitla. Byl to dům Panny Marie v Efesu.“

Úniky z přítomnosti

Obdobný výlet do bludiště prostoru bývá občas poznamenán časovou dilatací. Chilský desátník Armando Valdes se 25. dubna 1977 rozplynul ve vzduchu přímo před zraky svých šesti spolubojovníků. Když se asi po patnácti minutách znovu zhmotnil, jeho původně hladce oholenou tvář zdobilo několikadenní strniště. Kalendář na Valdesových náramkových hodinkách se posunul o pět dnů. Znamená to, že zatímco v pozemských podmínkách uplynula pouze čtvrthodina, desátník strávil pět dnů v děsivém neznámu? On sám si bohužel na nic nepamatuje.

Na Silvestra roku 1982 jel Petr Uvíra z Ostravy na svou chatu, kde na něj již čekali rodina a přátelé. Dorazil tam k obědu, jak bylo domluveno. V chalupě nikdo nebyl. Obešel celé stavení, bouchal na dveře, nakukoval přes okna dovnitř. Všude klid a prázdno. Budova vypadala, jako když ji na podzim opouštěl. Byla zjevně pustá, v kamnech se netopilo, nikde ani stopa po hostech a dokonce ani v kuchyni se nic nedělo, nádobí stálo pečlivě srovnané v regálech. Dostal strach, že se něco přihodilo, všichni museli odjet zpátky do města, a tak se minuli. Šel si to ověřit do vesnice, a když zjistil, že manželka byla ještě před polednem v místním obchodě nakoupit, vrátil se k chalupě. Tam již čekala jeho notně rozčilená choť. Oběd chladnul na stole, plotna rudě žhnula a více než deset přítomných a jejich dětí dělalo randál, který bylo slyšet na dvacet metrů daleko. Všichni potvrdili, že se z chalupy ani nehnuli a popřeli, že by se v žertu schovali. Ostatně naaranžovat vše tak, aby chalupa vypadala zcela prázdná a pak ji za krátkou dobu opět oživit nebylo ani možné. Byl tedy Petr Uvíra při svém prvním příchodu k domu sice na správném místě, ale podivným řízením neznámých sil v nesprávný čas? Nahlédl na okamžik do jiné časové roviny, odlišné třeba jen o pár dnů či týdnů, rozhodně však do doby, kdy na chalupě nikdo nebyl?

Úniky z přítomnosti nejsou tak úplně řídkým jevem.

Počátkem října roku 1992 se spisovatelka a autorka několika originálních kuchařek Milada Zemánková zúčastnila zájezdu do Paříže. Na zpáteční cestě se výprava na krátký čas zastavila v Remeši u katedrály. Všichni již byli venku, když zima přinutila paní Zemánkovou, aby se vrátila do otevřeného autobusu pro svetr. „Uvnitř jsem byla sama. Tmavé prostory vozu osvětlovala jen zářící katedrála. Posadila jsem se, abych sáhla do tašky. Vtom jsem se ocitla uprostřed davu lidí oblečených do krojů světlých barev. Byl krásný jarní den. Stáli jsme na kraji silnice, po níž kráčel nádherně vyšňořený průvod vlajkonošů s bílými, zlatými a šarlatovými praporci. Za nimi jeli muži na koních. Na sobě měli sametové a aksamitové obleky s punčochami. Oděvy byly krásně zdobené a vyšívané. Očividně se jednalo o šlechtice anebo lidi vysokého postavení. Průvod kráčel pomalu a slavnostně. Lidé okolo mne mávali a něco volali. Všude vládlo radostné vzrušení. Cítila jsem se spřízněna s tím davem a sdílela jeho nadšení.

Pak jsem se vrátila do skutečnosti a ještě chvíli musela zůstat sedět, abych se probrala z tak silného zážitku. Když jsem vystoupila, účastníci našeho zájezdu již byli pryč, a tak jsem, nevím proč, zamířila k málo osvětlenému prostranství, na němž stála socha Jany z Arku. Po několika krocích jsem zjistila, že silnice odbočuje vlevo od katedrály a pokračuje dále. Byla to tatáž cesta, u níž jsem před chvílí stála a po níž přecházel průvod.“

V propasti času zmizela i paní J. P. z Račic. „V létě roku 1982 celá naše rodina – čtyři dospělí a desetiletý vnuk – vyrazila na výlet. Zavítali jsme také na zámek v Opočně. Prohlédli jsme si jednotlivé pokoje a nakonec došli do zbrojnice. Zadívala jsem se na drátěnou košili a najednou jsem se ocitla na velkém palouku obklopeném ze všech stran lesy. Šla jsem vedle bojovníků, kteří jeli na koních, když se proti nám vyřítili jiní ozbrojenci s napřaženými meči. Viděla jsem také připravená kopí a slyšela dusot kopyt. Když už se zdálo, že protivník zaútočí, stála jsem opět ve zbrojnici, kde již nikdo nebyl. Cítila jsem se divně. Průvodce mě uvnitř zamkl, a kdyby mě na chodbě nezačal shánět vnuk, zjistili by, že scházím, až venku před zámkem. Vrátili se pro mne a nechápali, kde jsem byla. Nikdy se nám nepodařilo rozluštit hádanku, proč mne průvodce ani ostatní při svém odchodu neviděli, když jsem stála přímo u dveří zbrojnice? Přenesla jsem se tedy do dávnověku i fyzicky?“

Co tyto ďábelské únosy způsobuje? Jak je možné, že se lidé ocitnou nejen ve zcela jiném prostoru, ale často i v jiné době? Jsou podobné teleportace důsledek krátkodobého kolapsu v obvyklém uspořádání prostoru a toku času?

Snad je lze přirovnat k situaci, kdy při sledování přímého přenosu omylem zmáčkneme ovládač a změníme televizní program. I když se vzápětí vrátíme na původní stanici, to, co se zde zatím odehrálo, je pro nás již nenávratně ztraceno, zato jsme na okamžik mohli zahlédnout děj ze sousedního kanálu. Otázkou zůstává, kdo v případě nechtěných lidských výletů do neskutečna svírá v rukou onen osudový ovládač.

Malé intermezzo:

Muž, který se propadal

„Je to noc co noc stejné, doktore. Unaven se ukládám do postele, už už usínám a najednou se mi zdá, že pode mnou mizí pevný podklad matrací a já se propadám do prázdna. Do velkého černého prázdna. Polekaně sebou trhnu a v tom okamžiku se probudím. Posadím se na posteli, vydechnu úlevou, ale srdce ještě cítím až v hrdle. Natřesu si polštář, ohmatám matrace, a když se ubezpečím, že drží pohromadě, znovu uléhám. Spánek nepřichází. Jakmile se konečně dostaví, matrace se jakoby rozestoupí a vše začíná znovu. Už měsíc jsem se nevyspal.“

Psychiatr Černý trůnil za svým velkým psacím stolem s hromadou lejster a kartiček na skleněné podložce a pozorně sledoval pacienta.

Unavený, asi sedmdesátiletý mužík s naběhlými černými váčky pod očima seděl zabořen do obrovského plyšového ušáku a jeho drobná, vyzáblá postavička se nořila do měkkého polstrování, jako by se opravdu každou chvíli chtěla do něj propadnout.

Byl pátek odpoledne, služba na klinice pomalu končila a doktor Černý spěchal na taroky.„Podívejte, pane Maxi, vysvětlení vašeho pocitu pádu i následujícího trhnutí je z hlediska lékařské praxe triviální. Slyšel jste někdy o jednoduchých segmentálních reflexech? Ne? No dobrá, pokusím se vám to vysvětlit. Přes den, kdy jste v bdělém stavu, řídí činnost vašeho nervstva mozek. Jakmile však usínáte a mozek začíná odpočívat, přejímá jeho funkci mícha. Stačí malé podráždění, například skrčené prostěradlo, a v zadním rohu míchy vznikne impuls, který pak vyvolá ono nepříjemné trhnutí. Tělo se pohne, aby se zbavilo nežádoucího tlaku. Vše je vlastně mechanický proces. Dám vám něco na uklidnění a brzy budete zase chlapík.“

Maxmilián Max se v křesle neklidně zavrtěl.

„Chápu vás, doktore, domníváte se, že trpím jakousi idiotskou fixní ideou. Přes čtyřicet let jsem vyučoval na střední škole. Vlastně celý svůj život jsem strávil ve školních škamnách. A při tom pendlování mezi zaprášenými kabinety a třídami plnými mladých rozpustilých lidí jsem se nestačil ani oženit. Jako staromládenecký vysloužilý kantor bych snad měl právo na trochu potrhlosti a podivínské manýry, ale věřte mi, není tomu tak.“

Mužík se na chvíli odmlčel a pak začal vzpomínat: „Víte, celá ta patálie začala o pár let dříve, kdy jsem ještě nebyl tak starý, a kdy jsem dokonce prožíval pozdní milostný románek. Bylo směšné zamilovat se na stará kolena, ale nedokázal jsem si pomoci. Ona už také nebyla nejmladší, ale jak se zdálo, projevy mých citů jí nebyly proti mysli. Došlo to dokonce tak daleko, že jsme se chtěli vzít. Potíž byla s bytem. Ona bydlela u sestry a já mám malou garsoniéru. Člověk na stáří potřebuje trochu pohodlí, a tak jsem hledal něco většího, až se naskytla výměna. Do nabízeného bytu jsme se šli podívat spolu. Jeho majitel neustále cestoval, a tak obýval jen jeden pokoj. Druhý byl úplně prázdný. A přesto se na jeho zčernalých parketách mezi zcela holými stěnami odehrálo něco velmi zvláštního. Právě zde začaly mé problémy.“

Doktor Černý trpělivě naslouchal.

„Když jsme vešli dovnitř,“ pokračoval mužík, „všimla si má společnice, že se jí rozvázal střevíc. Sehnula se k němu a při tom náhlém pohybu jí z kabelky vypadla pudřenka. Takový hezký kousek stříbra. Cenu neměl valnou, ale pro mou snoubenku zřejmě hodně znamenal. Slyšeli jsme, jak cinkl o podlahu. Chtěl jsem pudřenku zvednout, ale nikde jsem ji neviděl. V pokoji bylo šero, šel jsem k vypínači a rozsvítil. Pudřenka nikde! Zkoušel jsem dokonce, jestli nemohla zapadnout pod parkety, ale žádná z nich nebyla uvolněná. Má snoubenka si myslela, že jsem pudřenku zdvihl při svém prvním sehnutí a teď si z ní dělám blázny. Urazila se a nazlobeně odešla. Vrátil jsem se do toho pokoje ještě několikrát, ale pudřenku jsem nikdy nenašel.“

Mužík se vytrhl ze vzpomínek a zadíval se na psychiatra.

„Ale já vás s tím nudím, že?“ zeptal se rozpačitě.

Doktor Černý se povzbudivě usmál: „Jen vyprávějte,“ řekl, „ale zatím nechápu, jakou to má souvislost s těmi pády do neznáma.“

„Velkou,“ ujistil ho mužík. „Tehdy jsem si totiž poprvé uvědomil, že se něco děje, že nastávají zvláštní okamžiky, kdy se odvěké jistoty hroutí v základech a zaběhnutý chod světa náhle uhání po zcela jiné koleji, než má. Víte, celých těch čtyřicet let jsem své žáky v hodinách fyziky učil, že se látky skládají z nesmírně malých, od sebe oddělitelných částí, kterým říkáme molekuly. Poučoval jsem je, že molekuly látek nejsou těsně vedle sebe a že mezi nimi jsou volné prostory. Vysvětloval jsem, co je to soudržnost a jak na molekuly působí síly, které je drží pohromadě. Zmiňoval jsem se také o difuzi, tedy o prolínání molekul jedné látky do druhé. To všechno jsem omílal rok co rok a nikdy mě nenapadlo o těchto zákonech pochybovat. Až do případu s pudřenkou jsem jim věřil. Ale zmizení tohoto zatraceného kousku stříbra mnou otřáslo. Tehdy jsem si totiž vzpomněl na podobné historky, které mi vyprávěli známí. Z bytu se jim ztrácely různé drobnosti, o kterých byli přesvědčeni, že je zanechali na zcela určitém místě. Ale nebyly tam. Někdy se pohřešovaná drobnost po čase našla někde založená, ale ve většině případů byl hledaný předmět navždy ztracen. A to mě přivedlo k bláznivé domněnce. Zmiňoval jsem se už o difuzi. Vzájemné prolínání plynných a také kapalných látek je běžné. Nemůže k tomu za určitých okolností docházet i u látek pevných? Snažil jsem se tuto šílenou představu sám sobě vyvrátit, ale bohužel. Další události potvrdily, že cosi porušuje odvěkou rovnováhu. Fyzikální zákony neplatí vždy. Prostory mezi molekulami se někdy zvětšují, a proto se mohu ve spánku propadat. Pokud bdím, udržuje mé tělo pohromadě vědomí, ale když usínám a má vůle slábne, rozpadám se na miliony kousků, které se řítí do neznáma. Věřte mi, je to čím dál horší. Mám strach. Povolí–li odvěká soudržnost, zhroutí se všechno do sebe a z celého našeho nabubřelého světa zbude jen hromádka molekul. A nebo se naopak všechno, lidé, zvířata i věci, rozptýlí do prostoru.“

Doktor Černý byl zaražený.

„Neměl bych to říkat,“ prohlásil po chvilce mlčení, „ale vy jste opravdu šílený.“

„Doufám, že máte pravdu. Přišel jsem, abyste mě vyšetřil a já získal jistotu, že to vše je jen zlý sen a mámení mých smyslů.“

Chvíli bylo ticho.

„Nejhorší na tom všem je, že ty mé pády nezůstávají bez následků. Podívejte se.“ Mužík se postavil a vyhrnul si rukáv. Ruku měl oteklou a pokrytou několika modřinami.

Lékaři se na okamžik zdálo, že ve fialovomodré pokožce zahlédl cosi, co tam rozhodně nepatřilo – vlákna textilu, kousky žíní a třísky dřeva.

Maxmilián Max spěšně ruku zakryl.

Doktor Černý se nervózně pousmál.

„Zřejmě jste se ve spánku uhodil o pelest, to se stává. Předepíšu vám prášky na uklidnění. Přijďte se mi ukázat příští týden. Když se to nezlepší, necháme si vás u nás na vyšetření.“

Mužík sbalil recept do portmonky, nasadil si čepici a bez rozloučení zmizel ve dveřích. Přesně za týden se v nich znovu objevil. Opíral se o berle, pravou nohu měl v sádře a na hlavě obvaz.

Doktor Černý si ho nevšímal. Seděl za svým psacím stolem a dopisoval poslední záznamy. Sestřička byla někde na lůžkové části kliniky.

Maxmilián Max si odkašlal.

Lékař zdvihl hlavu. „Á, pan Max. Co dělají pády do neznáma, doufám, že jste se nám polepšil?“

„Jak vidíte, ne,“ řekl mužík. „Ty zatracené pády. Je jich čím dál víc a jsou noc od noci horší. Cítím, jak se mé tělo rozkládá a stává se součástí věcí okolo mne a ony se zase stávají mnou. Jsme vlastně jedno. Padám prostorem. Těžko se probouzím. Mám obavy, že se jednou nedokážu vrátit a zůstanu tam.“

„Kde?“ zeptal se Černý.

„Nevím. Prostě tam, kam padám. V tom nekonečném černém hnusu. Jednou spadnu a už se neprobudím. Cítím to. Rád bych se někoho zeptal, co se s mým fyzickým tělem ve spánku skutečně děje, ale jsem sám,“ zalykal se mužík.

„Nedejte na předtuchy, vše se odehrává jen a jen ve vaší fantazii. To v ní si létáte a padáte prostorem, jak se vám líbí či spíš nelíbí. Ale vaše hmotné tělo zůstává zde na zemi a pokojně odpočívá. Dokážu vám to. Lehnete si a já vás ve spánku vyfotografuji. Sám uvidíte, že fyzicky jste stále v bezpečí postele. Dříve než vám sestra přidělí lůžko na pokoji, můžete se natáhnout tady vedle.“

„To by šlo,“ zamumlal spokojeně mužík a uvelebil se na kanape potažené bílým igelitem.

Doktor Černý se zkusil soustředit na pacienta.

Maxovi se klížily oči. Musel být unavený. Dýchal těžce a neklidně.

Za chvíli bude v limbu, pomyslel si psychiatr, a až se na snímcích přesvědčí, že vše je jen jeho fantasmagorická představa, bude klidnější. Bude mu lépe. Zvedl se a vyhlédl oknem do ulice. Těžké chmurné mraky se valily oblohou a uspíšily příchod soumraku. Neonové reklamy se pozvolna rozsvěcely.

Vtom zaslechl krátký zoufalý sten. Prudce se otočil. Chvíli měl dojem, že v temnu zešeřelé místnosti vidí pacientovo tělo, jak mizí v kanapi. Když si protřel očí, byl bílý igelit prázdný. Kradmo nahlédl pod pohovku. Nic. V místnosti nikdo nebyl. Vyšel na chodbu, ale i ta byla zoufale prázdná.

Začínám mít halucinace, vymýšlím si případy, napadlo ho. Maxmilián Max byl pouhý výplod mého znaveného mozku. Jsem přepracovaný. Uspokojen vlastní diagnózou se znovu rozhlédl po pokoji.

Osiřelé berle stály opřené o ušák.

Zamrazilo ho.

Za oknem se spustil déšť.

Doktor Černý se cítil unavený. Usedl do křesla a zavřel oči. Chtělo se mu příšerně spát. Hlava mu klimbala. Zdálo se, že usne tvrdým spánkem, když ucítil, jak pod ním měkké polstrování starého ušáku mizí a on se noří do tmy. Polekaně sebou trhl, ale to se už nezadržitelně řítil dolů černým nekonečným prostorem.

Magický tanec atomů

Polský badatel Jerzy Gracz zveřejnil v časopise Wróżka úvahu na podobné téma. „Základní prvky, z nichž je poskládán celý nekonečný vesmír, jsou atomy. Ty ve své podstatě nejsou nic jiného než věčně kmitající energie neviditelná lidskému zraku. Teprve když se atomy spojí ve větší částečky – v molekuly – a ty v ještě větší skupiny, dokážeme je pozorovat ve formě látek. Ty se pak pro naše nedokonalé smysly stávají něčím velmi trvalým. Zdánlivě pevná stavba těchto látek je ovšem i nadále pouze uspořádaný shluk kmitající energie. Jde tedy jen o to, že nejsme schopni toto kmitání a neustálý pohyb zaznamenat. Stejně tak jako nevidíme elektromagnetické anebo rádiové vlny, ale přesto nepochybujeme o jejich existenci.

Tedy vše ve vesmíru se neustále vlní, obíhá a kmitá. A my sami také – naše tělo, šaty i jiné předměty, které užíváme, jsou ve skutečnosti v neustálém po–hybu. V závislosti na druhu a struktuře atomů má tento pohyb odlišné vlastnosti, různé intervaly, rychlost a způsob šíření v prostoru. Vlastně jen díky těmto rozdílům můžeme vůbec existovat.

Co by se ale stalo, kdyby atomy našeho těla začaly náhle ,kmitat‘ stejně jako například stěna v našem pokoji? Tehdy bychom se do ní mohli bez větších potíží doslova ponořit. Pro pozorovatele zvenčí by to vypadalo, že touto zdí procházíme. A stejným způsobem bychom dokázali překonávat vzdálenosti na zemi i v celém vesmíru. Představme si, že jsme nějakým způsobem ovládli schopnost převedení našeho těla na kmitočet rádiových vln. Náhle bychom ohromnou rychlostí obletěli zeměkouli a stanuli znovu na stejném místě. Člověku, který by stál vedle, bychom se jen na moment ztratili z očí. A možná by to ani nezpozoroval, domnívaje se, že jsme na chvíli zůstali půl kroku za ním.

Podle některých fyziků takovéto události nejsou v našem životě zcela výjimečné. Odehrávají se ale tak rychle, že v naprosté většině případů není naše mysl schopná tyto výpadky z obvyklosti vůbec zaregistrovat. Naše podvědomí to ale dokáže a občas nám o našem neobvyklém výletu pošle zprávu v podobě jasnovidných snů anebo pocitů, že místo, na němž jsme prokazatelně poprvé, je nám důvěrně známé. Není také nic divného, že čas od času se mohou v jednom okamžiku střetnout obyvatelé různých světů a různých dob. Tak jako výpadky příjmu rádiových vln v období bouře, i náhlé poruchy v kmitajícím vesmíru mohou před námi otevřít bránu do jiného prostoru. Stává se, že ti, kdo ji překročí, ztratí možnost návratu. Tehdy jsme svědky šokujícího fenoménu, při němž se člověk anebo nějaká věc náhle a jednou provždy rozplynou v povětří. Ve šťastnějších případech se oběť ocitne na zcela jiném místě anebo se vrátí zpět na původní stanoviště, ale nemá ani potuchy, kde byla a jakým způsobem cestovala.“

Zásah z jiné dimenze?

V roce 1964 výtvarnice a později i úspěšná podnikatelka Tatáňa Billerová a fotograf Otakar Chmel z Prahy odjeli na společnou dovolenou na horskou samotu Kyvňačky ve vsetínských Beskydech.

„Jednoho slunečného dne jsme se šli opalovat. Utábořili jsme se na malé mýtině ukončené prudkým srázem, asi kilometr od chalupy, ve které jsme bydleli. Na toto místo vedla pouze úzká pěšina z obou stran obrostlá hustým mlázím. Jinak než pěšky – na koni anebo možná na motorce – se tam dostat nedalo. Na kraji mýtiny stál velký, více než tři metry vysoký kříž, na němž byl Ježíš z plechu. Kříž byl trochu nakloněný, tak jsme se ho snažili narovnat. Nebylo možné s ním pohnout ani o milimetr. Byl velmi těžký a pevně vězel v zemi a v homoli kamení navršené u paty. Lehli jsme si na trávu jen několik metrů od kříže. Luštili jsme křížovky, četli si, fotografovali se. Byli jsme tam asi hodinu a nikoho neviděli ani neslyšeli. Náhle jsme si všimli, že kříž je pryč. Zbyla tam jen díra do země a u ní ona hromada kamení, jako kdyby někdo kříž vytáhl jako párátko. Prohledali jsme celé okolí, jestli se náhodou nezřítil k zemi, ale marně, kříž byl pryč. Zmizel, jako by se rozplynul ve vzduchu. Po rozpačitém návratu na chalupu jsme se hned ptali našich domácích, jestli o kříži vědí. Řekli, že ano, byl prý na mýtině vztyčen před mnoha lety na památku jakési tragédie, která se tam udála. Druhý den jsme se tam šli znovu podívat, přesvědčit se, jestli se nám něco nezdálo. Na mýtině zela jen hluboká díra.“

Takovýchto podivných případů jsou zaznamenány stovky. Zcela beze stop se ztrácejí předměty i lidé. Jako kdyby se někdy a někde rozevřela brána, za níž panují jiné fyzikální zákony, a to, co v ní zmizí, se již nikdy nemůže vrátit zpět.

Brána alternativního světa

Václav Hohenkreuz jedno takovéto výjimečné místo objevil. Když v lesích okolo Žandova pátral po pozůstatcích středověké tvrze, narazil na podivnou stavbu.

„Při stoupání prudkým svahem jsem se náhle dostal na plošinu ohraničenou mohutnými buky, uprostřed nichž se tyčil výběžek skalní stěny. Obešel jsem ho a nevěřil svým očím. Stál jsem před mohutnou kamennou bránou ve tvaru oblouku, která zakrývala vchod do skály. Před ní vedla dlážděná, jakoby čerstvě umetená pěšina. Pokoušel jsem se kamenná vrata tlakem otevřít, ale nešlo to. Zřetelně jsem ovšem cítil povlak mechu pod prsty a závan větru vycházejícího z prostoru za bránou. Tvar tohoto podivného vchodu do neznáma jsem zakreslil, a protože se již stmívalo, rozhodl jsem se vrátit se někdy později.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zkázy a zázraky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.