• PASEKA •

/DESÁTÉ VYDÁNÍ/

PASEKA

PRAHA – LITOMYŠL

2011

© Petr Šabach, 1998, 2011

Cover © Jan Šabach, 2011

ISBN 978-80-7432-158-0 (ePub)

ISBN 978-80-7432-159-7 (mobi)

MOTTO

Jsou dni, kdy ti vůbec nepomůže,

že umíš napsat MYSLIVEC

MEDVÍDEK PÚ

Když dnes za Marií bouchly dveře, uvědomil jsem si nejasně, že tenhle zvuk si budu pamatovat celý život. Až do tohoto okamžiku jsem bral věci na lehkou váhu. Odjakživa jsem se spoléhal na vyšší moc, na deus ex machina, na něco, co se náhle zjeví a řekne: „Dost!“ Tak jako boží ruka zadržela Abraháma. Nestalo se nic. Zbylo jen to bouchnutí dveří. Definitivní. Pomalu jsem se od nich odvrátil. Nemá cenu se litovat. Na nočníku seděl Pepíno a v předklonu, hlavu mezi koleny, pozoroval barevné kostky pod sebou. Monotónně si pobrukoval kuvajtskou hymnu. Dlouho jsem se na něj díval a snažil se odhadnout, co mě v nejbližších chvílích čeká. V ruce jsem stále ještě držel pokyny, které mi Marie v rychlosti načmárala. Přičapl jsem k Pepínovi a láskyplně ho podrbal za uchem. Věnoval mi krátký pohled. Na těch pár vteřin, co se naše oči setkaly, jsme se oba mechanicky usmáli. Pak se Pepíno vrátil ke svým kostkám. Je to děťátko, je mu teplo, nikam nemusí, je tu s ním táta, hlad nemá - tak co? Mně je pětadvacet, je mi ze všeho trochu chladno, nikam nemůžu, protože jsem s Pepínem, žaludek se mi mírně svírá. Poprvé jsem se podíval na ten kus papíru od Marie. Nevypadalo to tak hrůzyplně. V podstatě jen pár bodů. Stálo tam, kdy mám připravit svačinu a oběd, kam zajít na procházku (několik alternativ), co mu mám obléknout, a to bylo tak všechno.

Moje heslo zní: Japonci děti nebijou! Chtěl bych být jako oni. Přísahal jsem si, že se budu po celou dobu řídit tímhle asijským obyčejem. Koneckonců se Pepíno jeví jako normální, zvládnutelné dítě. Řekl jsem mu: „Však my už to nějak přežijeme, co, Pepku?“ Otočil se ke mně a řekl něco, co znělo jako „garáž“. Stále mi hleděl do očí. Pomyslel jsem si, jak krásně se dětem oči třpytí. Jsou neustále v jemném pohybu, v jakémsi čarovném chvění, vrhají kolem sebe milióny prasátek, ozařují všechno ponuré a šedivé kolem svým tajemným světélkováním. Pohladil jsem ho po hlavě. „Garáž,“ řekl Pepíno zřetelně. „Udělej garáž.“ Z očí mu zmizel úsměv a na pár vteřin se do nich nastěhoval jakýsi autoritativní zmatek. Šel jsem do kuchyně postavit oprýskanou konvici na plynový sporák. Zadíval jsem se přitom z okna. Venku se rodil krásný den. Na co si vlastně můžu stěžovat? Za chvíli půjdeme někam ven, budeme si povídat, dívat se kolem sebe, vyhřívat se na sluníčku, pak se najíme, a tím taky nějaký ten čas zabijeme. Po obědě se natáhneme, a až se prospíme, tak si procházku zopakujeme. Pane bože, co je tohle za vědu? O takovém životě se mi možná nikdy ani nesnilo. Nemusíš mě litovat, Marie. Nechci ti bránit v kariéře: jen si piš svoje vědecké práce a o nás se nestarej. Nalil jsem si vroucí vodu do šálku. Káva voněla. Miluju tyhle chvíle. Teprve po kávě do mě vstupuje energie a chuť k životu.

„Garáž,“ ozvala se Pepínova mantra. „Potom ji postavíme,“ řekl jsem. „Potom.“ Pepínovi se vzedmuly tváře. Partie kolem očí mu naběhly, jako by ho v těch místech někdo přifoukl. Nechtěl jsem riskovat scénu takhle brzy po ránu. Rychle jsem řekl: „Už jdem na to, ty kluku ušatá.“ Podal jsem Pepínovi ruku a smířlivě jsem dodal: „Postavíme garáž pro deset aut najednou.“ Dítě okamžitě splasklo. Jenže já jsem taky jenom člověk. Hladké svaly se neptají, co máte zrovna teď v plánu. Rychle jsem vklouzl na záchod. Víte, jsem do jisté míry pověrčivý. Nenahánějí mi strach černé kočky, které vám kříží cestu, nebojím se potkat jeptišku, nevyhýbám se ani kanálům. Ale věštím. Věštím ze záchodové mísy. Přesně tak jako jiný z kávového lógru. Vždycky po ránu, neboť to je můj čas, postávám zamyšleně nad mísou a snažím se dát význam všem těm roztodivným tvarům, asi tak, jako Indiáni pozorovali znamení rozhozených kamínků. Za dveřmi se ozval příšerný křik. „Kafe,“ napadlo mě. Představil jsem si Pepína, jak zvědavě natahuje ruku, a pak už jen ticho a sterilitu plastické chirurgie. Kalhoty na kotnících mi bránily v pohybu. Vyrazil jsem ven. Srdce jsem měl někde v krku a ruce se mi neovladatelně třásly. Křik okamžitě ustal. Pepíno si mě zvědavě prohlížel. „Garáž,“ řekl. Pomalu jsem se zklidnil. Opřel jsem hlavu o zeď a potom jsem spláchl. Neviděl jsem tak svou věštbu pro první den s Pepínem. „Garáž,“ šeptalo dítě.

Postavit jakous takous garáž z několika kostek by neměl být větší problém, řeklo by se. Jak se to vezme. Jsem pořád klidný, vyrovnaný mladý muž.

Když jsme se přiloudali do parku, několik očí si nás pátravě prohlédlo. Vybral jsem si jedinou prázdnou lavičku, zastrčenou pod obrovským kaštanem. Pepíno přidřepl do pískoviště a začal pracovat. Rozhlížel jsem se kolem. Po pěti minutách mi bylo jasné, že nejméně polovina matek se zná. Tu druhou polovinu tvořily matky samotářky. A já. Byl jsem tu jediný muž. Některé maminky jsou hezké blondýnky v džínsách, hodně mluví a hodně kouří, některé maminky jsou tiché a ušlápnuté. Pepíno pracoval na stavbě čehosi. Bylo by to klidné a příjemné odpoledne, kdyby mu jeden tlusťoch pořád nebral jeho lopatku. Matka na něj volala: „Márty, dej to zpátky chlapečkovi! Je to fuj!“ Což mě udivilo, protože co je na naší lopatce fuj? Tvářil jsem se demokraticky a říkal jsem, že to nevadí, ale vadilo mi to - silně mi to vadilo. Proč neměl Márty svou lopatičku? Jinak se v parku nic mimořádného neudálo. Odchod z pískoviště - šestnáct hodin. Maminka Mártyho je moc hezká blondýnka.

Přišli jsme domů a pokračovali ve stavbě garáže. Nevěděl jsem přesně, co si Pepíno vysnil. Nebyl spokojen. Křičel: „Garáž!“ a měl v očích slzy. Marie se vrátila poměrně pozdě. Chtěl jsem jí to nejdřív vytknout, ale když jsem viděl, jak září a je šťastná, nechal jsem to plavat. Když Pepíno usnul, zkusil jsem štěstí. Marie mi říkala ty věci jako obvykle. Že myslím jenom na to a tak podobně. Bylo vidět, že to myslí spíš z legrace. Usnul jsem o půlnoci. Poslední, co mě před spánkem napadlo, bylo slovo garáž.

Dobrou noc, deníčku.

• • •

Ráno jsem se probudil, až když za Marií klaply dveře. Cítil jsem se trochu utahaně, a tak jsem si zacvičil s činkou. Mírně jsem posiloval, nic víc. Pepíno už byl vzhůru, seděl na nočníku a pokoušel se o jednu méně známou maďarskou koledu.

Věštba: rozpačitá, nevyčetl jsem nic. U Pepína čitelnější. Něco jako klubko háďat. Uvidíme, co z toho vyleze. V každém případě, řekl jsem si, trocha ostražitosti nebude na škodu.

Dopoledne se věštba naplnila. Pokoušel jsem se přečíst si noviny a Pepíno se neustále na něco vyptával. Začten jsem několikrát řekl „ano“. Jenže Pepíno se ptal, jestli může vysypat sůl na koberec. Těžko jsem ho mohl potrestat. Musím si příště dávat víc pozor. Měl jsem pocit, že si ty noviny můžu v klidu přečíst až večer. Jenže já strašně nerad čtu ranní noviny večer. Mám pak pocit, že už ty zprávy neplatí, že už jsou místo nich dávno nové zprávy a že strašně pokulhávám za dobou. K čemu jsou dobré staré noviny? Zase jsme stavěli garáž. Když už se zdálo, že tohle by mohla být ta pravá, kopl do ní Pepíno nohou a rozplakal se. Dopoledne jsme byli v parku. Koukal jsem kolem a poznával už několik známých tváří. Márty ani jeho maminka se nedostavili. Pepíno pracoval zhruba do půl dvanácté. Něco mu přeletělo přes nos a odtáhl mě domů.

Zjišťuju: Ženská je nějak víc sexy, když má dítě. Dřív mi tohle nedocházelo. Představa porodu? Kojení? Krása madon? Musím se k tomu ještě někdy vrátit.

Pepíno poobědval a šel spát. Já jsem se v tom zmatku zapomněl najíst. Chtěl jsem udělat něco užitečného, ale klesla mi víčka a usnul jsem taky. Probudil mě křik. Opustil jsem poslintaný polštář a s bolavou hlavou jsem vypral Pepínovo prostěradlo a košili. Trochu se mi přitom zvedl žaludek. Marie tvrdí, že jí to nevadí. Já ho mám přece taky rád, ale tohle nemůžu překonat. Potom jsme šli zase do parku. Říkám teď už, že jdeme do „našeho“ parku. Pepíno pracoval na písku a já jsem předstíral četbu. Díval jsem se na vrátka, jestli se objeví Márty s maminkou. O Mártyho jsem rozhodně nestál. Je to na první pohled nevycválaný spratek, rozmazlený až běda. Ostatní maminky-blondýnky se dostavily. Jsem přesvědčený o tom, že jsou to dobře udržované, dobře vypadající „taxíkářské“ kočky. Tím „taxíkářské“ myslím všechno to haraburdí, kterým jsou doma obklopené. Videa, stereo věže a prachy. Některé z nich kouří ameriky.

Pozoroval jsem trochu zachmuřeně, že náš Pepíno je vedle těch jejich dětí nějakej jinej. Ne, že by byl špatně oblečenej. Na tohle Marie dávala odjakživa bacha, ale ostatní děti z taxíkařské sekce jsou oblečené jako ze západních magazínů. Na tričkách mají nápisy, džínsy a v ruce angličáky. Pepíno má taky džínsy a taky má tričko s nápisem a dokonce i moře angličáků má, ale vypadá to na něm pořád tak nějak česky, neumí to nosit nebo co, je mu to jedno a mně by to mělo být jedno taky. Sakra, co se to se mnou děje?

Pak jsou tady, jako každý den, matky samotářky. Ty většinou nekouří, zamyšleně obracejí listy knih, jsou o poznání starší než blondýnky a jejich výraz je směsí jisté provinilosti z toho, že si začaly s mateřstvím tak pozdě, a odtažitosti, kterou dávají najevo, že intelektuálně jsou na tom přece jenom o chlup líp. Kromě těchhle bývá v parku také poměrně početná skupina dětí, které jsem si překřtil na „partu asociálů“. Jsou to budoucí šéfové gangů, co vykrádají trafiky a pro první sexuální zkušenost si vyšlápnou už ve dvanácti letech. Jsou špinaví a hluční. Mají drzá čela a chovají se naprosto bezstarostně. Jsou ve věkovém zastoupení od tří do deseti let a vždycky bez dozoru. Těm se musíme s Pepínem vyhýbat. Ještě něco: Taxíkářské matky říkají dětem třeba: „Trhni si nohou. Nevotravuj furt!“ a dávají dětem pohlavky přes hlavičky. Samotářské matky mluví tiše a spisovně a v očích mají něhu a starostlivost s příměsí křivdy. S těmi bude asi pořádná nuda. Zdá se, že většina si už na mě v parku zvykla. Jsem tu pořád jediný muž.

Večer přišla Marie a byla strašně upovídaná. Normálně (to znamená předtím, než jsem zůstal doma s Pepínem) jsem to dokázal tak nějak pouštět jedním uchem tam a druhým zase ven. Jenže teď jsem se přistihl, že mě to doopravdy zajímá. Všechny ty věci, kterým jsem nikdy nepřikládal žádnou důležitost. Třeba že nějaká pitomá tramvaj změnila trasu nebo že támhleten už zase nemluví s támhletím a tak. Poslouchal jsem to všecko s otevřenou pusou. Musím si dávat víc pozor na svůj standard. Pak jsem jí zase já chvíli povídal o parku, ale zdálo se mi, že to Marie vůbec nevnímá. Večer televize a potom jako obvykle. Tvrdí, že jsem nadsamec. Taky že jsem.

Čau, deníčku.

• • •

Ráno jsem trošku zaspal. Pepíno mi připravil pekelné probuzení. Pokakal se v postýlce a tiše to kolem sebe rozmazal. Pomatlal si tím i tváře, a je to i na zdi. Málem jsem se rozplakal. Pepíno mi tím trochu naboural program. Než jsem to uklidil, bylo skoro deset. K věštění jsem se nedostal. Neuvařil jsem si ani kafe. Je jasné, že jsem byl dopoledne v parku nevrlý. Pepíno pracoval jako obvykle, byl roztomilý a já cítil, jak mě zlost opouští. Přišel Márty s maminkou. Je opravdu krásná. Takovým zvláštním a vulgárním způsobem. Pozoroval jsem ji přes noviny a v duchu s ní hřešil. Márty vzal Pepínovi lopatku, a ten se dal do strašného vytí. Musel jsem mu ji s křečovitým úsměvem vykroutit z ruky. Držel ji ten hajzlík hezky pevně. To nemaj namouduši na blbou lopatičku?! Proč si pořád bere tu naši?

Dneska jsem viděl v parku něco neuvěřitelného. Jedna maminka-čtenářka si k sobě zavolala dítě a tiše a trpělivě mu vysvětlovala, že nesmí házet písek dětem do vlasů. Tvářila se přísně, ale mateřsky. Jenže dítě začalo strašně řvát a svíjet se. Maminka mu utřela slzy a poslala ho zpátky mezi děti. Celé se to opakovalo. Zase házení a zase domlouvání a strašný křik a svíjení. A vtom jsem si toho všiml. Ona ho štípe! V tu chvíli ji oči na pár vteřin ztvrdnou. A dítě nic nechápe.

Zjišťuju: Na světě jsou hrozný megery.

Cestou z parku jsem potkal jednoho přítele. Vyprávěl mi, přímo to na mě chrlil, jak se mu vede a jak to v práci stírá a že ho čeká postup a kariéra, že je to na tuty, že ho tak do roka do dvou pošlou na stáž, a takhle mlel pořád dokola. Já mu chtěl říct o tom štípání, ale pak jsem si to rozmyslel, možná že by to nepochopil, nevěděl by, proč mu to vůbec říkám, jenže mně to fakt leželo v hlavě. Bylo mi celkem jedno, že jeho čeká Paříž a mě park a každé ráno usměvavý Pepíno, jak říká: „Garáž!“ Takže jsem se vymluvil, že strašně spěchám, a řekli jsme si „ahoj“. Ale co mě dorazilo. Koukal na mě jako na chudáka. V pohledu měl jasný soucit.

Po obědě jsem si řekl, že až Pepíno usne, budu si alespoň chvilku číst, jenže nevím, čím to je, nejspíš počasím, zase jsem sebou švihnul na gauč a chrápal jako zařezanej. Pepíno mě probudil křikem. Křičel jen tak, takže jsem si oddechl. Zdálo se mi, že se spolu brodíme mezi střepy od rozbitých lahví. Držel jsem ho pevně nad hlavou, sám jsem v nich byla až po kolena. Možná že je to jen reakce na to, že Pepíno má skutečně zálibu v ostrých předmětech. Kolikrát jsem se zpotil hrůzou, když jsem ho načapal, jak si hraje s nožem. Odpoledne jsme park vynechali. Procházeli jsme se po ulicích a koukali do výloh. K večeru přišla Marie a vyprávěla mi o práci. Ani jsem nedutal. Asi mi opravdu chybí kontakt s lidmi. Řekl jsem jí, že jsem utahaný, a Marie se smála: „Jenže normální ženská u toho všeho ještě pere a vaří.“ Jenže já nejsem normální ženská.

Dobrou noc, deníčku!

• • •

Ranní věštba velice nepříznivá. Až na tečku dole (ale tu jsem si domyslel) nebylo pochyb o tom, že je to otazník. Nemám tyhle záhady po ránu nijak v lásce.

Dopoledne jsme byli v parku. Sedla si vedle mě matka-čtenářka. Bratři Karamazovi. Jak může někdo v tomhle prostředí číst Dostojevského? Ke své holčičce se chovala podle toho. Pepíno do té holčičky nešťastně strčil nebo co, a ta pak tiše, chtělo by se říct ohleduplně, plakala. Musel jsem se nějak zachovat. Řekl jsem Pepínovi, ať se omluví, ale on jen stál a zvědavě si prohlížel to utrpení před sebou. Maminka říkala: „To nevadí, už ho nechte, on nerad,“ ale s takovým výrazem tichého příkoří, že jsem se urychleně vyplížil z parku ven. Samozřejmě i s Pepínem, který se dost bránil.

Zjišťuju: Na cizí děti jsem alergický. Pepíno je sladký. Nechápu, jak by mohl někomu schválně ublížit. Když někdo říká: „Mám rád děti,“ a to říká každý, myslí tím buď za prvé: Aloise a Jindru, tedy ty svoje, nebo za druhé: něco moc a moc abstraktního.

Věštba se naplnila v jedenáct hodin. Šli jsme do potravin u nás za rohem. Chodím tam rád, není to žádná samoobsluha, ale krámek vedený pečlivě a postaru, je tam cítit čistota a čerstvě mletá káva a je tam prodavač z minulých časů, kterému snad před léty zapomněli říct, že už to není jeho, nebo je mu to kupodivu jedno. Po obou stranách obchůdku jsou při zdech vyrovnané pyramidy všelijakých konzerv. Držel jsem Pepína za ruku, ale nějak využil toho, že se zamyšleně rozhlížím, šel k té největší hromadě a zkusil, co to udělá, když vyndá jednu ze spodních plechovek. V té chvíli nemá samozřejmě smysl nic dělat. Můžete se jen koukat, jak se to celé promyšlené aranžmá sype na zem. Vedoucí se smutně usmíval. „Děti,“ řekl a hleděl někam do kouta. „To víte, děti…“ dodal. Kdyby to byla jen obyčejná hromada, tak to snad zase postavím, ale nevěděl jsem, jak bych zvládl z konzerv znovu vybudovat hovězí Tádž Mahal. Omlouval jsem se, jak to šlo, ale vedoucí se jen trpělivě usmíval. „Inu děti…“ „Co jste si jinak přál?“ řekl a neodpustil si nevložit do té věty jemný, velejemný sten. Jako by celá věta měla správně znít: „Kromě toho, ovšem, že jste nepozváni přišli zbořit něco, co nepostavíte jen tak za pět minut.“ Vůbec jsem si nemohl vzpomenout, proč jsem tam, a tak jsem pod tíhou jeho laskavých očí koupil láhev vodky. Stál a usmíval se a mně bylo jasné, že svým vnitřním zrakem pozoruje zem, kde sice jsou muži a ženy a také psi a spousta jiných zvířat, ale nejsou tam děti…

V poledne jsem něco přihřál. Sám jsem nejedl. Dal jsem si pořádného panáka a zpíval jsem Pepínovi před spaním „Na Poříčí dítě křičí“. Chtěl jsem dělat něco užitečného, i když nikdy nevím, co si pod tím spojením mám přesně představit, ale nakonec jsem usnul. Vzbudil jsem se, venku pršelo, a tak jsme stavěli hrad z kostek. Dost připomínal garáž.

Zjišťuju: Malé dítě pracuje podle scénáře, který si připravilo, aniž by o tom ostatním něco řeklo. Nesnáší improvizaci, zbožňuje řád. Jenže jen ten svůj. Neustále protestuje: „Takhle ne! Tohle ne!“ a podobně. Nechává ostatním jen malý prostor k vydechnutí. Prostě - buzeruje. Pořád a hrozně.

Večer jsem hlídal hodiny, kdy už přijde Marie. Takhle jsem se v dětství snad netěšil ani na maminku, které jsem pak zalezl do tašky a hledal rohlík. Přišla trochu pozdě. Říkala, že přijde v pět, ale bylo dobře půl šestý, když vcházela do dveří. Možná že jsem jí to řekl trochu ostřeji, ale proč tedy říkala v pět? Každá minuta navíc trvá půl hodiny.

Zjišťuju: Pepíno vždycky přiběhne, Marie mu něco dá, pomazlí se a zlíbou. Já jdu jaksi bokem.

Marie mi mírně vytkla, že jsem neumyl nádobí. Potom televize a jako obvykle. Cítil jsem únavu.

Dobrou.

• • •

Ráno jsem cvičil deset minut s činkou. Cítil jsem se skvěle. Věštba neutrální. Nedalo se z toho nic vyčíst.

Pepíno je neuvěřitelně čilé dítě. Znáte jistě tu povídačku, jak jakýsi atlet zkoušel napodobovat dětské pohyby asi pět minut a zhroutil se s pěnou u huby na zem. Věřím tomu. Dopoledne se udělalo překrásně, takže jsme se vydali do parku. Už jsem si v tom, za tu dobu, co sem chodíme, udělal poměrně jasno. I ostatní si tady na nás zvykli. Když přicházíme, s většinou se pozdravím. Sice jen takovým kývnutím hlavy a úsměvem, ale zdravím. Asi mě probrali, došli k nějakým závěrům, zařadili si mě, a to zatím stačí. V deset se ve vrátkách objevil Márty s maminkou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Putování mořského koně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.